Arhimandrit Ioanichie Bălan
Viaţa şi nevoinţele Arhimandritului Cleopa

Editura Mitropoliei Moldovei şi
Bucovinei
1999

CASA PARINTEASCA
Fericitul întru pomenire, Arhimandritul Cleopa Hie, părintele nostru duhovnicesc, s-a născut in comuna Suliţa, judeţul Botoşani, la 10 aprilie, anul 1912.
Părinţii săi, Alexandru si Ana Hie, au fost un exemplu viu de trăire creştina, fiind iubitori de Dumnezeu, de biserica si de copii. Nu lipseau niciodată de la sfintele slujbe, făceau milostenie, se rugau mult împreuna cu copiii, si duceau o viata curata si bine plăcuta lui Hristos. Casa lor era ca o biserica, aşa cum povestea si Părintele Cleopa: „Aveam o camera toata numai cu icoane. Un fel de paraclis.
Acolo ne rugam. Chiar si la miezul nopţii ne sculam si făceam rugăciuni”. Nu se auzea intre ei de înjuraturi, beţie, desfrâu, judecaţi pentru avere si avorturi, ci viata de zi cu zi curgea lin ca o apa dulce de izvor, căci aşa se moştenea din moşi-strămoşi si aşa era tradiţia creştina in partea locului.
Nu întâmplător s-au născut in aceasta zona, cu rânduiala lui Dumnezeu, mulţi oameni mari, dintre care nu putini călugări, preoţi, ierarhi aleşi si cuvioşi, cum a fost si Sfântul Ioan ele Nou de la Neamţ (1913-1960) si chiar Ieroschimonahul Paisie Olaru, duhovnicul Părintelui Cleopa. Intre aceştia nu greşim daca îl număram si pe vrednicul de pomenire, părintele nostru duhovnicesc al tuturor, Arhimandritul Cleopa Hie.
El a fost ales de Dumnezeu de la naştere pentru a povăţui duhovniceşte si a mângâia atât pe călugări, preoţi si ierarhi, cât si mulţimea credincioşilor.
Preacuvioşia sa era duhovnicul si povăţuitorul de obşte al tuturor celor ce-i cereau rugăciunile si voiau să urmeze lui Hristos, si a fost o binecuvântare a lui Dumnezeu pentru întreaga noastră tară.
Casa părintească în care s-a născut Arhimandritul Cleopa Ilie era ca o biserică vie, dar nu o înlocuia pe cea din sat, unde slujea vestitul preot de atunci, Gheorghe Chiriac. Căci, precum spunea însuşi Cuvioşia sa, locuitorii din satul Suliţa ascultau de preotul lor ca de însuşi Hristos si nimic nu făceau fără sfatul si binecuvântarea
lui. De aceea, viata de zi cu zi curgea firesc, biserica era plină de credincioşi, iar copiii, foarte numeroşi, formau podoaba satului.
Aşa erau satele româneşti în primele decenii ale secolului al XX-lea! Pentru aceasta si familia părinţilor săi a fost binecuvântată de Dumnezeu cu zece copii, dintre care doi au murit de mici, iar opt copii (patru băieţi si patru fete) au supravieţuit.
Părinţii
Tatăl
După tradiţie, strămoşii tatălui său erau vestiţi oieri, originari din comuna Sălistea Sibiului, care, datorită persecuţiilor religioase din secolul al XVIII-lea, au fost nevoiţi să părăsească Ardealul si să se strămute în Moldova, stabilindu-se în judeţul Botoşani. Din bătrâni se păstrează această amintire, că au trecut Munţii Carpaţi în Moldova trei fraţi de o mamă cu numele de familie Ilie. Unul dintre ei s-a stabilit în judeţul Botoşani, devenind strămoşul Părintelui Cleopa.
Al doilea, de asemenea mare crescător de oi, s-a stabilit în comuna Pipirig - Neamţ, si a avut ca ultim urmaş pe Grigore Ilie, care s-a mutat nu demult la Domnul. Al treilea frate s-a făcut pustnic în Muntele Athos, unde a si răposat.
Alexandru Ilie, tatăl Părintelui Cleopa, s-a născut în anul 1871, la 12 septembrie, în comuna Suliţa - Botoşani. El era un bărbat înalt, tăcut si bun gospodar. In anul 1902 s-a căsătorit cu Ana Bercea, din satul vecin, Dracsani, fiind cununaţi la biserica din sat de vrednicul Preot Gheorghe Chiriac, care mai târziu avea să-i boteze si pe cei zece copii ai lor.
Alexandru se îndeletnicea îndeosebi cu agricultura, cu creşterea vitelor si cu negoţul de animale, fiind numărat printre cei dintâi gospodari din sat. Aveau 150 de oi, peste 20 de vite mari si 30 de hectare de pământ.
Despre tatăl său, Alexandru, Părintele Cleopa zicea următoarele: „Dumnezeu să-1 ierte pe tatăl meu. Era un om înalt, pleşuv, cu barbă albă mare si foarte credincios. în fiecare sărbătoare se ducea cu copiii la biserică si ajuta pe cei săraci. Pe el nu 1-a văzut nimeni băut sau înjurând sau fumând sau făcând altceva dintr-acestea.
Dimineaţa, când să plecăm la scoală, mama ne zicea să mâncăm ceva sau să luăm în traistă. Dar tata zicea: „Nu! Lasă-i, babă hăi, că n-or să moară!” Iar când veneam de la scoală, luam Sfânta Anaforă si apoi mâneam. Fraţii mei, mai cu seamă fratele Mihai, nu mâncau nimic până nu terminau Psaltirea de citit.
Până nu ne rugam un ceas, nu ne dădea de mâncare, nimic. Chiar dacă nu era în post, zicea: „Nu se mănâncă acum.
Când vii de la scoală, la amiază. Nu eşti porc să mănânci de dimineaţă”.
Nu ştia carte, dar avea frică de Dumnezeu. Să adoarmă seara vreunul ne închinat?
Sau să stea la masă până nu zicea „Tatăl nostru”? Sau să nu se ducă Duminica la biserică? Sau să audă c-a înjurat sau a fumat sau a furat ceva? Că nu-1 vedeai pe el cu acestea în veac. Avea o curea în cui, îi zicea „Sfântul Neculai”. Dacă te prindea cu ceva, ferească Dumnezeu! El zicea: „Măi, uite „Sfântul Neculai”! Treci la rugăciune! Te-am făcut cu doi ochi, ştii carte, citeşte Psaltirea si rugăciunile din carte!”
Odată, venind de la scoală, am găsit pe drum un ham. L-am luat bucuros si l-am dus acasă. Când m-a văzut tata, m-a întrebat de unde l-am furat. Iar eu i-am spus: „L-am găsit si m-am gândit că ne poate fi de folos”. Dar tatăl meu mi-a spus hotărât: „Du-te si-1 du înapoi, că nu l-ai pus tu acolo!”
El a fost în casă sfeşnic. El a fost stăpân peste noi”.
Ajungând la vârsta de 72 de ani, Alexandru Ilie si-a dat sufletul în mâinile lui Hristos, la 23 februarie 1943.

Mama
Ana Ilie, mama Părintelui Cleopa, s-a născut la 10 octombrie 1876 din părinţi agricultori si buni creştini. în anul 1902 se căsătoreşte cu Alexandru, cu care naşte zece copii. Dintre aceştia, cinci copii - patru băieţi si o fată - au intrat în viata monahală.
Ana era o femeie simplă, mică de statură, fără carte, dar cu o memorie deosebită.
Ea adeseori plângea, căci avea darul lacrimilor. Durerea ei cea mai mare era aceea că aproape toţi copiii i-au murit de tineri. Singurul care a supravieţuit până la adânci bătrâneţi a fost Părintele Cleopa. Trei băieţi si o fiică au răposat la mănăstire si ceilalţi în satul natal. Cu toate acestea, a fost întărită de Dumnezeu cu darul Său, ca să-si poată duce crucea care i-a fost rânduită de Sus.
Rămânând văduvă în anul 1943, a fost adusă de Părintele Cleopa la mănăstire si apoi tunsă în monahism la Agapia Veche în anul 1947, sub numele de Agafia.
După mai bine de douăzeci de ani, în toamna anului 1968, la 15 septembrie, Schimonahia Agafia Ilie se strămută la cele veşnice în vârstă de 92 de ani.
Copiii familiei Alexandru si Ana Ilie
Măria
Era fiica cea mai mare a familiei Ilie. Ea s-a născut în anul 1903. Fiind cea mai în vârstă dintre copii, ea a îngrijit pe fraţii ei mai mici, dându-le o bună educaţie. S-a căsătorit în satul natal si a născut o fiică. A rămas văduvă de tânără. După puţin timp i-a murit si fetita.
Vasile
S-a născut în anul 1905, fiind al doilea copil din familie. împreună cu alţi doi fraţi mai tineri, Gheorghe si Constantin - viitorul Părinte Cleopa - a păscut oile părinţilor săi în preajma Schitului Cozancea din apropiere.

Aici a avut povăţuitor pe vestitul Schimonah Paisie Olaru, care era sihastru în pădurile Cozancei.
în anul 1929, Vasile intră în obştea Schitului Sihăstria Neamţ, sub povăţuirea marelui egumen Ioanichie Moroi. După doi ani de nevoinţă si ascultare la oi, se mută la cele cereşti, în vara anului 1931.
Gheorghe (Monahul Gherasim)
S-a născut în anul 1907. Era foarte blând, evlavios si înţelept, însă foarte aspru cu sine. S-a format duhovniceşte în Schitul Cozancea, fiind sub ascultarea Schimonahului Paisie Olaru. Apoi a intrat în obştea Schitului Sihăstria spre sfârşitul anului 1927 si a fost călugărit sub numele de Gherasim. Era cel mai nevoitor dintre toţi fraţii săi, postind mult si rugându-se neîncetat. Ştia Psaltirea pe de rost si o repeta zilnic, păscând vitele schitului.
După sase ani de viată monahală, îşi dă duhul în mâinile Domnului, în toamna anului 1933.
Profira
S-a născut în anul 1910 si nu a fost căsătorită niciodată. Ea a dus greul familiei, lucrând la câmp si purtând grijă de ceilalţi fraţi mai mici.
Odată, pe când prăsea la câmp, simţindu-se bolnavă, a rugat pe fratele ei Constantin (Cleopa) să citească la Psaltire. Pe când el citea, Profira si-a dat duhul în mâinile Domnului.
Constantin (Părintele Cleopa)
S-a născut la 10 aprilie 1912, fiind al cincilea copil din cei zece ai familiei Alexandru Ilie. A urmat scoală primară de şapte ani în satul natal. Avea o memorie cu totul deosebită, asemănându-se mamei sale. Timp de peste trei ani de zile a făcut ucenicie duhovnicească la Schimonahul Paisie Olaru, pustnic în Schitul Cozancea.
în anul 1929, la începutul lui decembrie, a intrat în obştea Schitului Sihăstria împreună cu fratele său mai mare, Vasile. După trei zile de ispitire, au fost primiţi în obştea acestui schit, în ziua Sfântului Ierarh Spiridon, la 12 decembrie.
Până în anul 1935, Constantin a păscut oile Schitului Sihăstria, împreună cu alţi fraţi. Apoi este luat în armată în oraşul Botoşani. Se reîntoarce la schit în toamna anului 1936 si este tuns în monahism la 2 august 1937, primind numele de Cleopa. După aceasta face ascultare la oile schitului până în vara anului 1942, fiind ajutat de monahii Galaction Ilie si Antonie Olaru.
In iunie 1942 este adus în schit si numit locţiitor de egumen, întrucât stareţul Ioanichie Moroi era bolnav.
În anul 1944, la 27 decembrie, monahul Cleopa este hirotonit ierodiacon, iar la 23 ianuarie 1945 este hirotonit ieromonah de Episcopul Galaction Cordun, pe atunci stareţ al Mănăstirii Neamţ. După această dată este numit oficial egumen al Schitului Sihăstria.
în anul 1947, Schitul Sihăstria, numărând peste 60 de vieţuitori, a fost ridicat la rang de mănăstire, iar Proto-singhelul Cleopa Ilie este făcut arhimandrit, cu aprobarea Patriarhului Nicodim.

în anul 1948, fiind urmărit de organele politice de atunci, se retrage pentru sase luni în pădurile din jurul Mănăstirii Sihăstria.
In anul 1949, la 30 august, Arhimandritul Cleopa Ilie este numit stareţ al Mănăstirii Slatina - Suceava si se transferă acolo cu 30 de călugări din obştea Mănăstirii Sihăstria, în urma deciziei Patriarhului Justinian. în locul său este numit stareţ Protosinghelul Ioil Gheorghiu.
La Mănăstirea Slatina întemeiază o obşte care a ajuns la peste 80 de vieţuitori.
între anii 1952-1954, fiind urmărit de securitate, se retrage în Munţii Stânişoara, împreună cu ieromonahul Arsenie Papacioc. După mai bine de doi ani de viată pustnicească, este readus în mănăstire, la porunca Patriarhului Justinian.
în anul 1956, revine la metanie, iar în primăvara anului 1959, se retrage pentru a treia oară în Munţii Neamţ, unde se nevoieşte mai bine de cinci ani de zile.
în toamna anului 1964 revine în Mănăstirea Sihăstria, ca duhovnic al întregii obşti, si povăţuieşte fără întrerupere atât călugări, cât si mireni, timp de 34 de ani, până la 2 decembrie 1998, când îşi dă duhul în mâinile lui Hristos.
Ecaterina
Era a treia soră a Părintelui Cleopa. S-a născut în anul 1914. După ce a terminat scoală primară în satul natal, a intrat în monahism la Mănăstirea Agapia Veche, devenind rasoforă, si s-a nevoit aici mai mulţi ani. Apoi s-a retras la Mănăstirea Agafton, din judeţul Botoşani, si a trecut la cele veşnice de tânără în această mănăstire.
Mihai
Era al patrulea frate al Părintelui Cleopa. S-a născut în anul 1917. împreună cu fraţii săi a păstorit oile în poienile Schitului Cozancea mai mulţi ani. In anul 1934 a fost primit ca ucenic la Mănăstirea Durau, unde s-a nevoit câţiva ani. Apoi s-a retras la Schitul Cozancea si si-a dat duhul în mâinile Domnului, în anul 1940.
Hareta
S-a născut în anul 1920. Urmează scoală primară în sat si îşi ajută părinţii la munca câmpului. Ca si ceilalţi fraţi ai ei, se mută la Domnul din fragedă vârstă, pentru a se bucura neîncetat cu cetele îngereşti.
Alţi doi copii
Ana Ilie mai naşte doi copii, al căror nume nu ne sunt cunoscute. Ei mor din pruncie, fiind înmormântaţi în cimitirul satului natal.

II
VIATA SI NEVOINŢELE
CUM A FOST DĂRUIT MAICII DOMNULUI PRUNCUL CONSTANTIN
în primele două luni după naştere, pruncul Constantin viitorul Părinte Cleopa - era tot timpul bolnav. De la o vreme nu mai mânca aproape nimic si plângea zi si noapte. Toţi erau îngrijoraţi de viata lui.
Neştiind ce să mai facă, mama lui, Ana, a fost sfătuită de bătrânele din sat să se ducă cu pruncul bolnav la vestitul duhovnic Conon Gavrilescu de la Schitul Cozancea, care era un mare exorcist si vindeca mulţi bolnavi cu sfânta rugăciune.
Ajungând la chilia duhovnicului Conon, unde aştepta multă lume, si-a spus durerea ei, plângând cu multe lacrimi:
-	Ce să fac, părinte, că acest copil de la o vreme nu mai mănâncă si plânge într-una? Mă tem să nu moară.
-	Ştii ce să faci? Să-1 dăruieşti Maicii Domnului!
-	Cum să-1 dăruiesc Maicii Domnului?
-	Iată cum, a zis el. Ia o lumânare si un prosop, aşază pruncul înaintea icoanei Maicii Domnului din biserică si zi aşa: „Maica Domnului, îţi dăruiesc ţie copilul acesta care este bolnav! Fă ce ştii tu cu el!”
Atunci mama pruncului s-a închinat cu lacrimi la icoana Maicii Domnului, făcând trei metanii, si, căzând în genunchi, a zis plângând: „Maica Domnului, îţi dăruiesc ţie copilul acesta al meu, că este bolnav si plânge mereu. Fă ce ştii tu cu el!” Si 1-a trecut de trei ori pe sub sfânta icoană.
De atunci pruncul Constantin s-a făcut sănătos. Aceasta a fost o adevărată minune a Maicii Domnului, iar din momentul acela Constantin nu a mai fost bolnav de moarte toată viata sa.
Aşa miluieşte Maica Domnului pe mamele care nasc copii în frică de Dumnezeu.
COPILĂRIA
De mic copil, Părintele Cleopa avea multă evlavie la Maica Domnului. La unsprezece ani a învăţat Acatistul Bunei Vestiri pe de rost, cum singur spunea: „Eram la desfacat păpuşoi în ţarină si aveam cartea de rugăciuni ascunsă sub pănuşi. Până când venea tata cu căruţa cu popuşoi, mai învăţam un icos, mai învăţam un condac. Si uite aşa am învăţat Acatistul Maicii Domnului”.
Toţi fraţii săi iubeau înfrânarea de mici. Mama sa spunea că le punea uneori carne în traistă, când nu era post. Dar ei nu o mâncau, ci o dădeau la alţii si mâncau putină pâine si ce mai aveau.
Iarăşi ne spunea Părintele Cleopa: „Când eram mic si veneam de la scoală, treceam printr-un sat si, văzând că băieţii dau cu pietre pe o casă cu tablă roşie, am început să arunc si eu. Profesorul a auzit, ne-a luat pe toţi si ne-a tras câte o palmă. Acum îi mulţumesc că mi-a făcut un bine si îl pomenesc la rugăciune!”
Spunea mama sa despre Constantin că de copil ura cele lumeşti si fugea de ele.
Când s-a făcut mai mărişor si mergea cu oile, dacă se întâmpla să fie o nuntă în sat si cânta muzica, nu trecea pe acolo, ci ocolea satul de departe si aşa ajungea acasă!
CU OILE LA SCHITUL COZANCEA
In fiecare vară Alexandru Ilie făcea stână de oi pe dealurile si poienile din preajma Schitului Cozancea, la circa 5 kilometri depărtare de sat. Apoi încredinţa oile celor trei feciori mai mari ai săi: Vasile, Gheorghe si Constantin, care cunoşteau aceste locuri binecuvântate din fragedă copilărie. Tot în această parte se afla si chilia pustnicului Paisie Olaru, părintele lor sufletesc.
Acest ieroschimonah s-a născut în comuna Lunca Botoşani, în anul 1897, si s-a închinoviat în obştea Schitului Cozancea din apropiere, în anul 1922. Aici s-a nevoit 26 de ani într-o mică chilie pustnicească, lăudând pe Dumnezeu ziua si noaptea si mângâind multe suflete. Pentru aspra sa nevoinţă era căutat de mulţi credincioşi, pe care îi mângâia duhovniceşte.
De mici copii, Constantin si cu fraţii săi mergeau deseori la Schitul Cozancea, fiind foarte iubiţi de Părintele Paisie. Ei se îngrijeau să cânte la strană, să lucreze grădina si să ducă cele de nevoie părinţilor bătrâni din schit.
Aşa a fost rânduit de Dumnezeu ca aceste tinere vlăstare să se formeze sufleteşte de mici, pentru marea nevoinţă călugărească ce le stătea înainte. Ori de câte ori aveau vreo ispită, alergau la pustnicul Paisie si îi cereau cuvânt de folos. Iar părintele îi sfătuia să tină tăcere permanentă, să zică mereu rugăciunea „Doamne Iisuse”, să facă zilnic metanii, iar seara, după mulsul oilor, să citească Psaltirea si Acatistul Maicii Domnului.
Fraţii fiind ascultători, niciodată nu ieşeau din cuvântul bătrânului. Dar diavolul îi ispitea din ce în ce mai mult, că nu putea răbda să fie biruit de nişte copii, care îl izgoneau cu puterea psalmilor. Pentru aceea multe ispite le făcea vrăjmaşul.
Odată, pe când cei trei fraţi se jucau între ei, din lucrarea vicleanului, unul a fost atât de tare lovit, încât toţi credeau că a murit.
Altădată diavolul îi tulbura în timpul sfintei rugăciuni. Când se rugau noaptea, uneori dracii începeau să facă zgomot în pod si să grohăie ca porcii. La început, fiind mai mic, Constantin îi întreba pe fraţi: „Voi auziţi?” Atunci fratele mai mare, Vasile, îi spunea: „Stai liniştit! Nu-1 băga în seamă! Lasă-1, măi, că atâta poate!”
Văzând vrăjmaşul că fraţii îl ard cu rugăciunea si cu postul, le-a făcut o ispită si mai mare. într-o seară târziu, pe când toţi trei se rugau în genunchi si citeau la Psaltire în jurul focului de la stână, deodată au văzut o pasăre străină, ca un vultur, mergând printre ei. Fratele mai mic, Constantin, fiind mai zburdalnic, a lăsat Psaltirea si a zis:
-	Uite ce pasăre frumoasă este aceasta!
-	Taci, roagă-te, si nu mai vorbi! i-a spus Vasile, fratele mai mare.
Pe când Constantin privea la pasărea aceea ciudată, care era de fapt diavolul, deodată aceasta s-a aruncat în focul din vatră, făcând zgomot mare si, risipind tot jăratecul, a aprins stâna. Din această cauză au murit arse de foc mai multe oi.
Apoi cu greu au stins focul si au adunat oile speriate de vrăjmaşul. După aceasta au fugit la pustnicul Paisie si i-au spus tot ce au pătimit de la diavoli.
Bătrânul a stropit oile si stâna cu aghiasmă, iar pe cei trei fraţi i-a îmbărbătat să nu se teamă, că diavolul este legat de Hristos si nu are putere să ucidă pe oameni.
CUM S-AU IZBĂVIT CEI TREI FRAŢI DE ISPITELE TINEREŢII
Când erau toţi fraţii acasă, mama lor se îngrijea să-i însoare, ca să nu se ducă la mănăstire. De aceea, le aducea fete tinere la clacă, la depănuşat porumb si la alte treburi, cu gândul că poate se însoară vreunul dintre ei. Dar văzând că nu erau interesaţi de ele, ea plângea si se amăra foarte mult. însă fraţii, si îndeosebi Constantin, foloseau prilejul pentru a le povesti din Vieţile Sfinţilor si din alte cărţi bisericeşti. Astfel, unele dintre ele au intrat în viata monahală, iar după aceea s-au dus si ei la mănăstire.
Mai povestea Părintele Cleopa că prin anii 1925-1926, tinerii din sat au hotărât să tocmească doi lăutari si să joace în casa familiei Ilie, cum era obiceiul din bătrâni. Alexandru si Ana, părinţii săi, erau bucuroşi să-si vadă feciorii jucând, ca să-i laude tot satul.
într-o seară tinerii s-au adunat si au început să cânte si să joace. în clipa aceea fratele Gheorghe a văzut că icoana Maicii Domnului de pe perete plângea si au înţeles că este păcat. Atunci cei trei fraţi, Vasile, Gheorghe si Constantin, ieşind din casă, s-au ascuns. Văzând mama lor că lipsesc, i-a căutat peste tot. Apoi, aflându-i, le-a zis: „De ce ne faceţi de râs în sat? Veniţi si voi la joc!” Dar Gheorghe, ascunzându-se puţin, si-a tăiat cu cuţitul ghetele din picioare. Apoi a zis mamei sale: „Cum să vin la joc, mamă, dacă mi s-au stricat ghetele?”
În seara aceea părinţii au înţeles că feciorii lor au ales altă cale în această viată si i-au lăsat să slujească numai lui Hristos.
Încă de acasă, fraţii lui mai mari, Gheorghe si Vasile, se pregăteau pentru viata de mănăstire. Se sculau la miezul nopţii, făceau Utrenia, citeau la Psaltire si ţineau post. Ei îl deşteptau si pe Constantin, căruia însă îi era necaz că-i strică somnul.
Sora mai mare, Măria, intrase în Oastea Domnului si 1-a chemat si pe Constantin, zicându-i: „Hai si tu în Oastea Domnului, că ai darul cuvântului si nu-i aşa greu ca la mănăstire”. Atunci el s-a învoit. Noaptea următoare, când l-au sculat iarăşi fraţii la rugăciune, el a zis că nu se mai scoală si nu mai merge la mănăstire. Apoi s-a culcat din nou fără grijă.
Mama lor muncea până noaptea târziu. Venind ea de la fântână cu două găleţi de apă, a văzut în camera unde dormea Constantin un câine mare, care stătea pe pieptul lui si îl lingea pe obraz. Atunci a strigat către Vasile: „Vai, Vasile, vino repede că pe Costică îl mănâncă un câine!” Atunci Constantin s-a trezit si a mai apucat să vadă doar coada unui câine mare, negru, care dispărea. Vasile i-a spus: „ăsta-i diavolul care se bucură că nu mai mergi la mănăstire!” Din clipa aceea, fratele Constantin nu s-a mai îndoit să meargă la mănăstire si se scula noaptea la rugăciune ca să nu mai vină câinele.
CUM A ISPITIT DIAVOLUL PE FRATELE GHEORGHE
În anul 1927, Gheorghe s-a retras ca ucenic la pustnicul Paisie de la Cozancea.
Acolo făcea ascultare de bătrânul, lucra la grădină, cânta la strană si repeta mereu rugăciunea lui Iisus, mâncând o dată în zi. Uneori mai stătea si la Schitul Sihăstria din Munţii Neamţ.
Odată însă, ispitindu-1 vrăjmaşul si umblând după sfatul mintii sale, a intrat în chilie si a lăsat pe masă această scrisoare: „Iartă-mă, Părinte Paisie, că am plecat în pădure pentru cinci zile, să mă pocăiesc!”
Seara, citind bătrânul scrisoarea, a zis: „Acest lucru este din ispita diavolului si nu îi va fi de folos fratelui Gheorghe, căci a plecat fără binecuvântare!” Pe la miezul nopţii a bătut cineva în uşa chiliei sale:
-	Binecuvintează, Părinte Paisie, si mă iartă pe mine, păcătosul!
-	Cine eşti tu? a întrebat bătrânul.
-	Fratele Gheorghe păcătosul!
-	Cum se poate asta? Fratele Gheorghe este plecat în pădure să se pocăiască pentru cinci zile!
-	Iartă-mă, Părinte Paisie, că am greşit!
-	Dumnezeu să te ierte, frate Gheorghe. Intră în chilie şi spune-mi ce ţi s-a întâmplat.
-	De mult voiam, Părinte Paisie, să mă rog singur câteva zile în pădure. Deci am luat Ceaslovul, Psaltirea, câteva lumânări si chibrituri si m-am ascuns în pădure într-o groapă. Acolo am început a face metanii si a mă ruga cu lacrimi. Pe la miezul nopţii aud lângă mine un glas înfiorător: „Ce faci aici?” Mă întorc puţin si văd un arap uriaş, cu chip foarte înfricoşător. Era vrăjmaşul! Apoi îmi zice: „De ce ai plecat fără blagoslovenie?” Atunci, cuprins de mare frică, am luat Ceaslovul si am fugit! Deci te rog, Părinte Paisie, iartă-mă pe mine păcătosul si mă primeşte înapoi!
Din ceasul acela fratele Gheorghe nu a mai făcut nimic fără binecuvântare.
CUM A FOST PRIMIT FRATELE GHEORGHE ÎN SCHITUL SIHĂSTRIA
Spre sfârşitul anului 1927, Gheorghe a intrat în obştea Schitului Sihăstria.
Văzându-1 mai râvnitor, egumenul 1-a ispitit în felul următor: 1-a pus ca timp de trei zile să stea la poarta schitului. Acolo el trebuia să care un sac de pământ în spate, zicând de 10 ori psalmul 50, după care să se odihnească si iarăşi să o ia de la capăt. La capătul celor trei zile a venit egumenul la el si i-a spus:
-	Ascultă, frate Gheorghe, cum mai este cu călugăria? Viata călugărească este grea. Trebuie să posteşti, să te rogi, să faci orice ti se porunceşte, să porţi în spate osteneala călugăriei, cu dragoste până la moarte. Ai să ai răbdare să trăieşti în nevoinţa aceasta până la sfârşit?
Fratele Gheorghe a răspuns:
-	Iertaţi-mă pe mine păcătosul, cu ajutorul lui Dumnezeu voi împlini după slaba mea putere tot ce mi se va rândui.
Atunci egumenul 1-a rânduit cu ascultarea la vitele schitului.
PLECAREA LA MĂNĂSTIRE A FRAŢILOR VASILE SI CONSTANTIN
In iarna anului 1929, după sărbătoarea Sfântului Ierarh Nicolae, Vasile si Constantin s-au hotărât să plece la Schitul Sihăstria - Neamţ, pentru a sluji toată viata lui Hristos. După ce s-au rugat mult lui Dumnezeu cu post si metanii, au luat binecuvântare de la preotul satului si au spus părinţilor gândul lor.
Cel mai greu la această despărţire a fost pentru mama lor, Ana, care plângea mereu. Dar tatăl lor îi zicea: „Babă hăi, lasă-i să se ducă! De ce nu am avut noi mintea lor când eram ca ei? Iată, mâine plecăm la Domnul si ce ne-a folosit viata aceasta?”
La urmă, fraţii si-au pregătit bagajul. Insă nu au luat cu ei decât două traiste în care aveau câteva haine, Sfânta Scriptură, Vieţile Sfinţilor, Ceaslovul, Psaltirea si două icoane mari pictate, pe care le iubeau foarte mult: icoana Sfântului Gheorghe, si icoana Maicii Domnului care a plâns în casă.
Apoi, îngenunchind, s-au rugat lui Dumnezeu si Maicii Domnului să le binecuvinteze călătoria si să-i învrednicească de nevoinţa cea duhovnicească. Până la marginea satului au fost însoţiţi de părinţii lor, Alexandru si Ana, care lăcrimau cu dragoste firească după copiii lor si nu se puteau despărţi de ei. Copiii însă îi încurajau si le vorbeau de Hristos si de viata veşnică.
Dar, văzând că părinţii lor nu se pot despărţi de ei, fratele mai mare Vasile a început a cânta condacul de la Acatistul Mântuitorului Hristos: „Apărătorul cel mai mare si Doamne, Biruitorul iadului, ca cei ce ne-am izbăvit de moartea cea veşnică, cele de laudă aducem Ţie, noi robii Tăi si zidirea Ta. Ci, ca Cel ce ai îndurări nenumărate, de toate nevoile ne izbăveşte pe noi, care strigăm: Iisuse, Fiul lui Dumnezeu, miluieşte-mă!” Apoi s-au închinat, au sărutat mâinile părinţilor, si au plecat spre Schitul Cozancea. în clipa aceea părinţii lor au căzut jos si au început să plângă în hohote.
La Cozancea au stat o zi la bunul lor povăţuitor, Schimonahul Paisie, care le povestea mereu despre pustnicii din Munţii Neamţ, iar a doua zi au plecat spre Suceava, luându-1 cu ei si pe fratele Gheorghe, care fusese în vizită la Schitul Cozancea.
INTRAREA IN MĂNĂSTIRE SI ISPITIREA DUHOVNICEASCA
Plecând pe jos spre Schitul Sihăstria, fraţii au făcut primul popas la Mănăstirea Sfântul Ioan cel Nou de la Suceava. Aici s-au închinat la moaştele sfântului, au ascultat Sfânta Liturghie, au citit Acatistul Maicii Domnului si s-au odihnit peste noapte.
Continuându-si drumul spre Schitul Sihăstria, au făcut al doilea popas la Mănăstirea Neamţ, unde s-au închinat la icoana făcătoare de minuni a Maicii Domnului, ocrotitoarea mănăstirilor din Moldova. Apoi, intrând pe Valea Secului, s-au închinat la ctitoria lui Nestor Ureche si odată cu seara au ajuns la Schitul Sihăstria. Dând slavă lui Dumnezeu, erau fericiţi că le-a călăuzit Maica Domnului paşii spre aceşti munţi binecuvântaţi unde s-au nevoit sute de sihastri de-a lungul secolelor.
La mănăstire au fost întâmpinaţi de monahul Ilarion, economul schitului:
-	Ce doriţi, fraţilor? i-a întrebat el.
-	Vrem să rămânem în mănăstire, părinte, si să ne facem călugări.
-	Vreţi să vă închinaţi viata lui Hristos?
-	Aşa, cu ajutorul lui Dumnezeu, cuvioase părinte.
-	Aşteptaţi aici până vorbesc cu părintele stareţ. Auzind bătrânul stareţ despre sosirea fraţilor, i-a spus economului: „Du-i la arhondaric, dă-le ceva de mâncare si, începând de mâine dimineaţă, să stea trei zile si trei nopţi la poarta mănăstirii, să bată fiecare cu bătui în butucii de la poartă si să zică neîncetat rugăciunea „Doamne Iisuse”, fără să le daţi mâncare până a treia zi. Dacă vor avea răbdare, îi primim în mănăstire”.
Economul s-a întors la fraţi si i-a dus la arhondaric unde s-au odihnit. La miezul nopţii au mers la Utrenie, iar a doua zi au fost duşi la poarta mănăstirii si s-au rugat toată ziua, lovind cu betele în trunchiul unui brad. Când loveau în butuc, ziceau si rugăciunea „Doamne Iisuse”. Călugării si fraţii treceau pe lângă ei, dar nimeni nu-i întreba nimic. Seara s-a reîntors economul si i-a întrebat:
-	Ei, fraţilor, a zis ceva copacul?
-	Nu! au răspuns ei.
-	Nu-i este foame copacului?
-	Nu! au zis ei.
-	Iată, aşa trebuie să rabde călugărul în mănăstire! Mergeţi la arhondaric si după ce vă faceţi pravila si canonul vă odihniţi puţin. Apoi veniţi la Utrenie.
Următoarele două zile au făcut la fel. A treia zi, seara, a venit stareţul Ioanichie Moroi în poarta mănăstirii, a binecuvântat pe cei doi fraţi, apoi i-a dus în biserică si le-a spus să se închine la icoana făcătoare de minuni a Maicii Domnului.
Apoi, s-au spovedit începând cu viata din copilărie si au primit aghiasmă mare si putină hrană, iar a doua zi s-au împărtăşit cu Preacuratele Taine ale lui Hristos.
La urmă fraţii Vasile si Constantin au fost trimişi de stareţ la oi, iar fratele Gheorghe a păscut în continuare vitele. Dar, timp de trei luni, n-au avut voie să se vadă si să vorbească unul cu altul.
Aşa au fost primiţi în mănăstire aceşti fraţi binecuvântaţi de Dumnezeu si de Maica Domnului.
PERSONALITATEA DUHOVNICEASCA A STAREŢULUI IOANICHIE MOROI
Întemeiat în anul 1655 de către un sihastru sfânt, Atanasie, împreună cu ucenicii săi, Schitul Sihăstria a fost dependent de Mănăstirea Neamţ până în anul 1947, când a devenit mănăstire de sine-stătătoare. Schitul a fost înnoit în anul 1734 de Episcopul Ghedeon de Huşi si reînnoit în anul 1824, după răscoala eteristă, de Mitropolitul Veniamin Costachi, pentru ca, după secularizarea din anii 1861-1863, să ajungă aproape pustiu.
În anul 1884, construindu-se o fabrică de cherestea în imediata apropiere a schitului, putinii sihastri s-au retras în alte locuri mai liniştite. Doar un singur călugăr, monahul Ionatan, a rămas ca paznic al bisericii acestui schit, timp de douăzeci si cinci de ani. Pe atunci, la Sihăstria se făcea Sfânta Liturghie numai o dată pe an, la 8 septembrie, de hramul schitului.
În această perioadă, viitorul Ieroschimonah Ioanichie Moroi, mergând în pelerinaj la Mormântul Domnului si apoi în Muntele Athos, a renunţat la familie si s-a făcut monah la una din chiliile româneşti din Athos. în anul 1900, a revenit în tară si a intrat în obştea Mănăstirii Neamţ, având ascultarea de paracliser.
În anul 1909, Mitropolitul Moldovei, Pimen Geor-gescu, a hotărât desfiinţarea fabricii de cherestea de la Sihăstria si reînfiinţarea schitului. în acest scop, Schimonahul Ioanichie a fost hirotonit Ieroschimonah si trimis ca egumen în acest schit.
Aşa a renăscut Schitul Sihăstria, având în fruntea sa un egumen atonit foarte râvnitor pentru cele sfinte. Timp de peste 20 de ani, el a săvârşit zilnic Sfânta Liturghie, fiind singurul preot slujitor. De asemenea, purta grijă de buna creştere a ucenicilor săi si de toate cele necesare schitului.
Făcându-se cunoscută nevoinţa sa, veneau la Sihăstria mulţi credincioşi. Dintre aceştia mulţi tineri căutau viată duhovnicească, printre care s-au numărat si cei trei fraţi, Vasile, Gheorghe si Constantin, care au intrat în obştea acestui schit, întrucât doreau o nevoinţa monahală deosebită si căutau din copilărie un asemenea egumen si duhovnic iscusit.
începând din anul 1909 si până la sfârşitul vieţii sale anul 1944 - cât a fost egumen al schitului Sihăstria, Protosinghelul Ioanichie Moroi a reuşit să facă din acest schit pustiu o adevărată sihăstrie duhovnicească, după modelul celor din Muntele Athos. Sfânta Liturghie se săvârşea zilnic, Utrenia se făcea la miezul nopţii si celelalte slujbe, la vremea lor. Bătrânul însă nu dădea binecuvântare de începerea slujbei până nu veneau toţi fraţii la biserică. Spovedania se făcea săptămânal, în fiecare vineri, iar Sfânta împărtăşanie se dădea de obicei la 30-40 zile, după râvna fiecăruia. Masa se dădea o dată pe zi lunea, miercurea si vinerea, la ora 3 după amiază, fără ulei, iar în celelalte zile se serveau două mese cu ulei si brânzeturi, după rânduială.
La chilii, fiecare era dator să-si facă canonul rânduit pentru călugări: 300 de metanii si 600 de închinăciuni, precum si citirea zilnică din Psaltire. Cei care nu veneau la Utrenie si nu-si făceau canonul, nu primeau hrană în acea zi. De asemenea, nimeni nu avea voie să primească rude în chilie, să aibă bani si să vorbească cele lumeşti.
Toţi călugării din obştea schitului citeau Psaltirea si repetau rugăciunea „Doamne Iisuse” în tăcere si smerenie. Ba, erau cinci fraţi si călugări care ştiau întreaga Psaltire pe de rost si o repetau zilnic. Fiecare se nevoia după putere. Unii mergeau cu hrană la pustnicii din păduri, iar alţii se retrăgeau la bordeie în pădurile din împrejurimi. Toate se făceau însă cu binecuvântarea egumenului.
Dar si egumenul schitului, Protosinghelul Ioanichie, ducea o nevoinţă personală
foarte aspră. Zicea Părintele Cleopa despre stareţul său: „întrucât săvârşea Sfânta Liturghie zilnic, nu mânca nimic de luni până sâmbătă, mulţumindu-se numai cu Sfânta împărtăşanie si cu prescura care se cuvine preotului slujitor. în aceste cinci zile egumenul venea la trapeză cu obştea si citea cuvânt de învăţătură de la Sfântul Teodor Studiul. însă sâmbăta si Duminica, ca si în celelalte sărbători mari, lua masa împreună cu toată obştea”.
Ne povestea Părintele Cleopa si o minune petrecută cu stareţul său, Protosinghelul Ioanichie Moroi:
în anul 1925, după îndreptarea calendarului, egumenul Sihăstriei era în mare îndoială. Nu ştia dacă este bun sau nu stilul nou. Deci, s-a închis în chilie si a început să postească si să se roage ca Dumnezeu să-i dea un semn cum să tină calendarul, pe stil vechi sau pe stil nou.
După aproape 20 de zile de post, văzând călugării că egumenul nu mai dă nici un semn de viată, s-au gândit ca nu cumva să moară din cauza postului. Atunci s-au sfătuit să strice uşa si să-i salveze viata.
Ierodiaconul Ghemnazie Pristav, fiind mai curajos, a scos uşa chiliei din balamale cu ţapina si 1-a aflat pe egumenul Ioanichie căzut jos, foarte slăbit, cu Psaltirea lângă el.
Apoi, întărindu-se cu Preacuratele Taine si cu putină hrană, în trei zile si-a revenit si a spus fiilor săi duhovniceşti cât de multe si grele ispite a pătimit de la diavoli în aceste timp de post aspru si de rugăciune. Uneori îl ameninţau că îl omoară.
Alteori îl băteau cu toiege de foc. Odată, a văzut o ceată de diavoli cu culioane roşii, zicând:
-	Hai să tăiem pe bătrânul acesta, că vrea să se facă sfânt! Apoi au strigat cu mânie asupra lui:
-	Cine ti-a spus ţie că astăzi se mai fac sfinţi?
-	Dar vouă cine v-a spus că nu se mai fac? le-a răspunse gumenul.
In altă zi iarăşi l-au ameninţat:
-	Degeaba mai posteşti, că tot în mâinile noastre o să cazi! Iar el le-a zis:
-	Eu am nădejde în mila lui Dumnezeu si în rugăciunile Maicii Domnului, că mă voi izbăvi de mâinile voastre!
După mai multe zile de post, a văzut deasupra sa în văzduh trei sfinţi îmbrăcaţi arhiereşte, care semănau cu Sfinţii Trei Ierarhi. Cel din mijloc i-a zis cu glas ca de trâmbiţă:
-	Ioanichie, de ce te îndoieşti si nu faci ascultare? Nu ştii că neascultarea moarte lucrează? Sau nu ai citit că este mai mare ascultarea decât jertfa? Deci ascultă de cei mai mari, că nu vei răspunde tu de îndreptarea calendarului!
Apoi, binecuvântându-1 toţi trei deodată, s-au urcat spre cer si nu i-a mai văzut.
Din ziua aceea, bătrânul nu s-a mai îndoit de îndreptarea calendarului.
In timpul său liber, stareţul mergea cu fraţii la ascultare, lucra în grădină, cerceta pe cei bolnavi si dădea sfaturi la credincioşii care veneau la schit. Cel mai bun sfat, pe care îl dădea adeseori ucenicilor săi, era acesta: „Mă băieţi, dacă vreţi să vă mântuiţi, să aveţi frica lui Dumnezeu, să vă păziţi mintea curată si să nu uitaţi pe „Doamne Iisuse”!”
Protosinghelul Ioanichie Moroi avea si darul facerii de minuni si uneori izgonea duhurile rele din oameni.
Odată a fost chemat la Târgu Neamţ să sfinţească casa unei familii de credincioşi.
Cu el a mers si fratele Constantin Ilie. După ce a terminat slujba de sfinţire, credincioşii l-au servit cu o cană de cafea cu lapte. Bătrânul însă nu mânca niciodată în afara mănăstirii. Credincioşii insistând să guste, stareţul a spus: „Iată, binecuvântez cana aceasta si dacă nu veţi vedea nici un semn, atunci voi gusta”.
Binecuvântând cana cu lapte, imediat au văzut toţi un şarpe învârtindu-se în cană si s-au spăimântat, zicând: „Noi am pus lapte în cană, de unde este acest şarpe?
Vă rog să ne iertaţi”. Bătrânul atunci a spus: „Acesta este diavolul lăcomiei pântecelui!” Si binecuvântând din nou cana, şarpele a dispărut. La urmă, gazda a aruncat laptele.
Altă dată, un frate din schit voia să se ducă la Târgu Neamţ să-si cumpere ceva pentru sine. Dar nu a luat binecuvântare de la stareţ. Mergând pe cale, şapte diavoli în chip de călugări, foarte groaznici la vedere, l-au întâmpinat si îl băteau cu bastoane de foc, chinuindu-1 cumplit si fugărindu-1 prin pădure. Apoi, ajungând la schit, fiind urmărit de diavoli, striga în auzul tuturor: „Nu mă lăsaţi! Şapte fug după mine! Nu mă lăsaţi! Şapte după mine!”
Fraţii, prinzându-1, l-au legat si i-au spus stareţului. Iar el i-a făcut rugăciune de dezlegare de blestem si de izgonire a duhurilor necurate. Apoi a spus fraţilor să-1 dezlege. Fraţii însă i-au zis: „Dar dacă fuge iar?” Iar stareţul le-a răspuns: „Nu vă temeţi. Dacă 1-a dezlegat Dumnezeu, nu-1 mai ţineţi voi legat!” Si aşa cu rugăciunile bătrânului, fratele s-a făcut cu totul sănătos.
Iată doar câteva din faptele minunate ale cuviosului Ieroschimonah si stareţ Ioanichie Moroi, care a povăţuit Schitul Sihăstria timp de 35 de ani si a format duhovniceşte numeroşi tineri, în fruntea cărora era si viitorul Arhimandrit Cleopa Ilie.
DIN ISPITELE DE ÎNCEPUT ALE FRATELUI CONSTANTIN
Pe când fratele Constantin era cu ascultarea la vite, stătea în chilie cu un alt frate, pe nume Nicolae, căruia îi plăcea ordinea si curăţenia. Venind odată de la ascultare, Constantin s-a descălţat de opinci si a intrat în chilie, fără a se scutura pe haine. Fratele Nicolae, cum 1-a văzut, i-a dat o palmă că nu păstrează curăţenia.
Atunci Constantin s-a dus la fraţii săi mai mari, desculţ si dezbrăcat cum era, si le-a spus ce i s-a întâmplat, iar ei i-au zis, mustrându-1: „Frate Constantin, unde sunt rănile lui Hristos pe trupul tău?”
Mai târziu ne spunea Părintele Cleopa: „Iată aşa m-au mângâiat fraţii mei mai mari! Si, ne având un adăpost, m-a luat fratele Vasile, stuparul schitului, si m-a găzduit pentru o vreme într-o cămară unde ţinea ramele de la stupi”.
Mai spunea Părintele Cleopa: „Când eram tânăr, veneam de la grajd si mă odihneam până la miezul nopţii. Eram patru ucenici la Petru Ganea. El avea o chilie si toţi dormeam jos, pe rogojini, că erau puţine chilii. Era unul Simion, unul Nistor, unul Pavel si eu.
„No, măi Costache, măi Nistor, no, măi Simioane, măi Pavele, auzit-aţi măi voi glasul arhanghelului?” Când suna clopotul noaptea. „No, măi coconi, haideţi la rugăciune!” Că noi dacă nu mergeam la Utrenie, a doua zi nu ne dădea mâncare.
„No, Costache, ia-ti opincile!” Atunci era iarnă si eu ca să nu mă mai înalt, că aveam opinci, fugeam desculţ la paraclis. Obielele erau puse pe-acolo prin chilie pe sobă; toate erau ude. Paraclisul era unde-i aghiasmatarul acum. Stăteam desculţ acolo si el zicea bătrânului Ioanichie Moroi: „No, părinte stareţ, băietul ăsta stă în colt după uşă, no si desculţ fuge prin zăpadă. No, o să se îmbolnăvească!”
Dar bătrânul Ioanichie zicea: „Lasă-1 măi, să se nevoiască!”„.
IERODIACONUL CRISTOFOR SIHASTRUL
Umblând fraţii Vasile si Constantin cu oile prin pădurile Sihlei, au întâlnit mai mulţi călugări pustnici în apropiere de peştera Sfintei Teodora si de Râpa lui Coroi, la trei kilometri de Sihla.
Odată au aflat un bordei pustnicesc sub rădăcinile brazilor din adâncul munţilor.
Au bătut în uşă, dar n-a răspuns nimeni. Intrând înăuntru, au văzut o masă si o hârtie pe ea unde scria: „Aici locuieşte jivina pământului, D.C.”. Unul dintre fraţi a zis: „Câţi robi ascunşi are Hristos în pădurile acestea!”
După câteva zile au aflat taina bordeiului, căci a sosit într-o seară la stâna Sihăstriei părintele ce se nevoia în acea colibă, Ierodiaconul Cristofor. A venit cu o traistă în spate, unde purta craniul unui sfânt pe care îl aflase în pădure în chip minunat si care răspândea o bună mireasmă. Apoi Ierodiaconul Cristofor a mers împreună cu fraţii de la stână la egumenul Sihăstriei, Protosinghelul Ioanichie, si i-a spus cum a aflat acele moaşte pe care le purta la sine, zicând:
„Pe când mă întorceam de la Schitul Sihla la bordeiul meu de sub Râpa lui Coroi, unde am slujit Sfânta Liturghie cu egumenul Schitului în ziua Sfântului Prooroc Ilie Tesviteanul, am adormit pe potecă, sub un brad. Deodată, o mână nevăzută m-a sculat din somn. Ne văzând pe nimeni, am adormit din nou. După puţin timp, iarăşi m-a deşteptat cineva si am văzut în văzduh un cuvios care mi-a zis: „Părinte Cristofor, mergi o sută de paşi la dreapta si vei găsi lângă o peşteră mică osemintele mele. Te rog să iei numai craniul meu si să-1 porţi toată viata la sfinţia ta ca binecuvântare, iar celelalte oase să le îngropi în pământ”.
Atunci am făcut Sfânta Cruce si am plecat să aflu acele sfinte moaşte. Cum le-am aflat, am început să mă rog, apoi le-am sărutat, am împlinit porunca si am plecat cu craniul la bordei. Mă simţeam foarte fericit si plin de bucurie duhovnicească.
Dar mă gândeam al cui era acest craniu. Rugându-mă mult, mi-a apărut înainte cuviosul si mi-a zis: „Părinte Cristofor, îţi mulţumesc că mi-ai îngropat osemintele si ai făcut ascultare, luând craniul meu. Iar dacă doreşti să afli numele meu, mă numesc Ieroschimonahul Pavel”. Era duhovnicul Sfintei Teodora de la Sihla”.
Acest cuvios ierodiacon a zăbovit trei zile la Schitul Sihăstria, săvârşind zilnic Sfânta Liturghie împreună cu egumenul Ioanichie, si toţi au sărutat sfintele moaşte ale Cuviosului Pavel.
Apoi Părintele Cristofor a plecat înapoi în pădure, ducând si craniul pustnicului.
Zadarnic au încercat părinţii din Sihăstria să-i găsească măcar bordeiul, căci nimeni nu 1-a mai aflat. Se vorbeşte în tradiţia locului că între Schitul Sihla si Râpa lui Coroi din apropiere este un loc tăinuit de Dumnezeu, pe care nimeni nu-1 poate descoperi. Acolo s-au nevoit de-a lungul veacurilor mulţi sihastri sfinţi.
Poate acolo să fi adormit si Părintele Cristofor cu craniul Cuviosului Pavel în braţele sale.
PUTEREA PSALTIRII
Ne spunea Părintele Cleopa cum au călătorit toţi cei trei fraţi la Cernăuţi, în vara anului 1930. întrucât Gheorghe a făcut armata acolo, au hotărât să se ducă împreună pentru a ridica livretul militar al acestuia.
Luând binecuvântare de la Părintele Ioanichie, egumenul schitului, au plecat pe jos de la Neamţ spre nordul Moldovei. Pe cale au rânduit să meargă la distantă de 10-15 paşi unul de altul pentru a repeta neîncetat rugăciunea inimii si a zice pe de rost Psaltirea lui David.
Primul popas l-au făcut la Mănăstirea Sfântul Ioan cel Nou de la Suceava. Apoi, plecând spre Cernăuţi, au ajuns într-un sat din judeţul Dorohoi si nu găseau loc să doarmă peste noapte. Dar o femeie credincioasă, văzându-i străini, i-a întrebat:
-	Ce doriţi, fraţilor?
-	Căutăm o casă să găzduim peste noapte si nu găsim!
-	Avem noi o casă la marginea satului, în care nu locuieşte nimeni. Dar nu ştiu de veţi putea dormi în ea, căcieste bântuită de diavoli, din cauza unor vrăjitoare!
-	Dacă ne primiţi, noi dormim în ea!
- Bine, fraţilor, hai să vă duc acolo.
Ajungând în acea casă, fraţii au mâncat ceva si, fiind obosiţi, s-au culcat. După putină odihnă, duhurile rele i-au sculat din somn, făcând mult zgomot. Atunci, fraţii au scos Psaltirea, au aprins lumânări si s-au rugat toţi trei câteva ore. La început se auzeau zgomote, strigăte si ţipete. Apoi, rugându-se fraţii stăruitor, diavolii au fugit ruşinaţi de puterea psalmilor.
Către ziuă au aţipit iarăşi puţin, dar demonii n-au mai îndrăznit să se apropie.
Dimineaţa, venind stăpâna casei, i-a întrebat cum au dormit si, aflând cele petrecute, a cerut sfat cum ar putea să-si izbăvească casa de duhurile rele. Fraţii i-au spus să citească seara, la miezul nopţii si dimineaţa Psaltirea, să facă preotul aghiasmă în casă, să postească, să fie spovediţi si aşa demonii vor fugi.
Ajungând fraţii la Cernăuţi, si-au luat actele necesare de la regiment si s-au întors iarăşi prin acelaşi sat unde au poposit peste noapte. Stăpâna casei i-a primit cu bucurie si le-a mărturisit că de când s-au rugat ei, casa nu i-a mai fost bântuită de diavoli. Atunci a înţeles femeia ce mare putere are Psaltirea împotriva duhurilor necurate si a vrăjitoarelor.
NEVOINTA FRATELUI VASILE
Timp de trei ani de zile, rasoforul Vasile, fratele mai mare al Părintelui Cleopa, a avut ascultare la stână. El era aşa de blând si plin de dragoste, încât îl iubeau toţi, până si oile si câinii si păsările cerului.
Nevoinţa lui era aceasta: în fiecare zi mânca o singură dată, după-amiază, la ora trei. Ştia Psaltirea, cele şapte Laude si mai multe acatiste pe de rost si le zicea zilnic, mergând după oi
cu capul descoperit. Noaptea făcea cinci sute de metanii si citea Vieţile Sfinţilor, cugetând mereu la judecăţile Domnului.
O altă nevoinţă a acestui suflet iubitor de Hristos era purtarea de grijă pentru pustnicii din pădure. Pe atunci se nevoiau în jurul Sihăstriei si al Schitului Sihla peste 40 de pustnici, călugări si maici. Fratele Vasile era prietenul pustnicilor.
Când întâlnea vreunul prin munţi si păduri, chiar de nu-1 cunoştea, îi făcea metanie si îi zicea: „Binecuvintează-mă, părinte, si te roagă lui Dumnezeu pentru mine, păcătosul! Aveţi nevoie să vă dăm ceva de mâncare de la stână?”
Dacă pustnicul încuviinţa, fratele Vasile îi aducea a doua zi brânză, cartofi, legume, sare si făină. Si avea numeroşi sihastri pe care îi cunoştea si îi cerceta la bordeiele lor.
Odată a întrebat pe un sihastru:
-	Părinte, ce să fac să mă mântuiesc?
-	Frate Vasile, a zis bătrânul, roagă-te mereu, făra scultare cu dragoste si să ai smerenie. De vei păzi acestea trei, cu siguranţă te mântuieşti!
PROFEŢIA EPISCOPULUI SFÂNT IOAN
în toamna anului 1930, rasoforul Vasile păştea oile împreună cu fratele său Constantin, pe obcina Munţilor Sihlei. Vasile mergea înaintea oilor si se ruga, iar Constantin mergea în urma lor. în ceasul acela a trecut pe acolo un pustnic sfânt si minunat, Episcopul Ioan, însoţit de un diacon. El fugise de la Kiev, prin anul 1918, din cauza prigoanei ateiste. După ce i-a binecuvântat pe amândoi, Episcopul Ioan, fiind înainte văzător, a zis către fratele mai tânăr prin diacon, care ştia limba română:
- Frate Constantin, spune-i fratelui Vasile să se pregătească si să meargă înainte, că are de făcut o cale lungă!
Diaconul a tradus aceste cuvinte fratelui Constantin. Apoi fericitul episcop a plecat spre Sihla la duhovnicul său, Ieroschimonahul Vasian, care era pustnic aproape de peştera Sfintei Teodora. Constantin însă n-a înţeles ce însemnau vorbele episcopului. Dar, întâlnindu-se cu fratele său, care era în fruntea oilor, i-a spus cuvintele acelui pustnic sfânt.
Fratele Vasile a înţeles profeţia Episcopului Ioan, si anume, că trebuie să se pregătească pentru ceasul morţii, care se apropia.
SFÂRŞITUL MINUNAT AL FRATELUI VASILE
În primăvara anului 1931, acest smerit ascultător si frate mai mare al Părintelui Cleopa s-a îmbolnăvit si a fost adus în schit. Odată, ieşind de la Sfânta Liturghie si rugându-se în fata bisericii, a avut o vedenie înfricoşătoare. De frică a început a plânge si a striga cu glas tare:
-	Preasfântă Născătoare de Dumnezeu, miluieşte-mă că mă bat diavolii! Nu mă lăsa!
Iar către părinţii care s-au adunat în jurul lui a zis:
-	Închinaţi-vă, părinţilor! închinaţi-vă că, iată, Stăpâna noastră a venit! Maica Domnului este de fată, cu Mântuitorul în braţe! Iat-o deasupra noastră!...
-	Frate Vasile, de ce ai strigat aşa de tare? l-au întrebat călugării.
-	Părinţilor, pe când mă rugam în fata bisericii, deodată apărut o ceată de diavoli foarte fioroşi cu toiege de foc în mâini, care au început să mă bată cumplit si să strige: „în zadar
te mai rogi, că nu te-ai mântuit! Tu eşti al nostru, că eşti păcătos!” Atunci am început a striga cu nădejde către Maica Domnului. în clipa aceea s-a coborât din cer un nor alb, plin de lumină, până deasupra bisericii. Iar în nor am văzut pe Maica Domnului cu pruncul în braţe, zicându-mi:
-	Nu te teme, că de acum mai ai trei zile si vii la noi! Apoi Mântuitorul ne-a binecuvântat pe toţi si norul s-a ridicat la cer... Părinţilor, mare putere si îndrăzneală are Maica Domnului înaintea Mântuitorului nostru Iisus Hristos si foarte mult ascultă rugăciunile ei!
La urmă i-a zis egumenul Ioanichie:
-	Frate Vasile, să nu te însele vrăjmaşul! Ia aminte desine si-ti păzeşte mintea, că multe sunt cursele lui!
Apoi a zis către ceilalţi fraţi:
-	Dacă după trei zile fratele Vasile se va duce dintre noi, într-adevăr Maica Domnului i s-a arătat! Iar dacă nu, atunci a fost înşelat de diavoli!
După trei zile, exact la aceeaşi oră, rasoforul Vasile Ilie a adormit în pace, cu rugăciunea pe buze.
Cine ştie câţi pustnici sfinţi se rugau în clipa aceea pentru odihna sufletului său!
NEVOINTA SI SFÂRŞITUL MONAHULUI GHERASIM ILIE
Monahul Gherasim Ilie era fratele mai mare al Părintelui Cleopa. El a păscut vitele schitului patru ani de zile, fiind un suflet foarte nevoitor si singuratic. După primirea schimei monahale, Părintele Gherasim si-a înmulţit nevoinţa. Repeta zilnic Psaltirea si cele şapte Laude pe care le ştia pe de rost, iar noaptea făcea sute de metanii cu rugăciunea lui Iisus. Era un suflet foarte râvnitor, tainic, si avea mare evlavie către Maica Domnului. Vorbea puţin si avea darul lacrimilor.
Părintele Gherasim purta cu sine întotdeauna icoana Maicii Domnului. O învelea într-un şervet curat, o punea în traistă, alături de Vieţile Sfinţilor, si pleca cu vitele la păscut, în pădure agăţa icoana în trunchiul unui fag, citea Acatistul Bunei Vestiri si făcea metanii.
Odată, pe când se ruga, a început a plânge tare înaintea icoanei Maicii Domnului.
Trecând pe acolo un pădurar, 1-a întrebat:
-	Ce ti s-a întâmplat, părinte, de plângi aşa?
-	M-am lovit la un picior.
-	Lasă, frate, că o să-ti treacă!
-	Să dea Dumnezeu să-mi treacă!
Acest tânăr ostaş al lui Hristos avea si o altă ne-voinţă de taină. Totdeauna cugeta la moarte si la ceasul înfricoşatei judecăţi. Când auzea că vreun părinte este greu bolnav, se ducea lângă el, îl mângâia, se ruga pentru dânsul, îi citea din sfintele cărţi, apoi începea să verse lacrimi.
-	De ce plângi, Părinte Gherasim? îl întreba cel bolnav.
-	Plâng pentru că mi se apropie ceasul morţii, iar eu încă nu m-am pregătit!
Monahul Gherasim se ducea uneori noaptea în cimitir si acolo se ruga si plângea singur la mormintele părinţilor. Iar în chilie îşi făcuse, în loc de pat, un sicriu, în care se odihnea câteva ceasuri.
Despre el ne mai povestea Părintele Cleopa: „Iubitul meu frate, Gherasim, ştia Psaltirea cu tot cu Cântările lui Moise si cu Pomelnicul si cu Paraclisul Maicii Domnului, din scoarţă în scoarţă. El a umblat trei ani cu vacile. Ştia Psaltirea toată, toată, de la Fericit bărbatul..., până la terminare. Săracul, mare luptă a avut. îl auzeam cum se certa cu diavolii. Ei îi luau metaniile, îl trăgeau de păr si îi ziceau: „Ce ai cu noi? Ne arzi cu psalmii!”. Iar el plângea. Noaptea când îi era somn îşi dădea nişte palme, zicând: „Nu dormi, calule! Uite sicriul!” Sicriul era rezemat de sobă. Nu dormea. Până la Utrenie făcea 500 de metanii si zicea până la zece catisme.
Eu dormeam. Nu-mi plăcea mie să fac atâta rugăciune. Numai ce zicea: „Scoală! Hai la Utrenie!” El nu dormea până la Utrenie. După Utrenie se culca în sicriul din chilie pe nişte paie, punându-si o cioată sub cap. într-o zi i-a zis un părinte: „Câte sicrie de acestea o să putrezească până vei muri sfinţia ta!” El a răspuns: „Eu cred în bunul Dumnezeu - a răspuns el că acesta îmi va fi mie casa de veci!”
Dormea trei ore, cel mult patru, după Utrenie. Eu m-am dus la stareţ, spunându-i: „Părinte stareţ, eu nu mai pot sta cu Gherasim! Toată noapte se bate cu palmele, plânge!” Uneori începea să plângă si plângea câte două ceasuri, de credeai că sare cămaşa de pe el, dar după ce se nevoia tare. „Mă, băiete - a zis bătrânul - lasă-1, măi! ăla are lucrarea lui. Tu nu ştii ce-i cu el. El are mare lucrare cu Psaltirea. Are lupte”.
De aceea n-a trăit mult nici el, nici fratele Vasile, nici Costandie Uricaru. Si acela ştia Psaltirea pe de rost. Ştii de ce? Auzi ce zice paremia: Răpitu-s-au, ca să nu schimbe răutatea mintea lor...!”
Aşa a trăit Părintele Gherasim. Odată s-a îmbolnăvit si i-a zis egumenul:
-	Să-ti aducem un doctor ca să te faci sănătos? Iar el i-a răspuns cu lacrimi:
-	Iertaţi-mă, părinţilor, eu m-am rugat lui Dumnezeu să-mi dea necaz si boală, numai să mă mântuiesc. Deci, dacă El a făcut milă cu mine, eu să mă împotrivesc? Lăsaţi-mă în mânaşi în voia lui Dumnezeu, că boala este spre mântuirea mea!
Fiind bolnav, Părintele Gherasim nu mai putea veni la biserică. Dar de la Sfânta Liturghie nu lipsea. II aduceau fraţii pe o pătură si îl aşezau jos în pronaos.
-	Părinte Gherasim, îi spuneau ceilalţi, de ce nu stai lachilie până te faci mai bine?
-	Părinţilor, iertaţi-mă pe mine, păcătosul. Am venit să mai ascult o Sfântă Liturghie! Poate aceasta este ultima din viata mea! Că nici o slujbă nu-i mai de nevoie pentru mântuirea noastră decât dumnezeiasca Liturghie!
într-o zi a murit un călugăr bătrân. Atunci Părintele Gherasim a zis către toţi cu lacrimi: „Să ştiţi, părinţilor, că după Părintele Vasile, mie îmi vine rândul să plec din viata aceasta”.
într-adevăr, în ziua de 14 septembrie 1933, la înălţarea Sfintei Cruci, mult nevoitorul Gherasim si-a dat sufletul în mâinile lui Hristos, culcat în sicriul pe care singur si-1 făcuse. Sub căpătâi i s-a găsit această scrisoare adresată fratelui său mai mic:
„Iubitul meu frate Constantin, să ştii că pe frăţia ta te va tine Dumnezeu mai mult în această viată. Deci te rog să nu mă uiţi pe mine, păcătosul, la sfintele rugăciuni. Căci si eu, cu multe lacrimi, m-am rugat lui Dumnezeu pentru tine si pentru toţi fraţii, să vă aducă Domnul pe calea mântuirii!”
VEDENIILE MINUNATE ALE FRATELUI CONSTANTIN
Când se împlineau 40 de zile de la moartea fratelui său Gherasim, Constantin citea la Psaltire si ţinea post, rugându-se pentru mântuirea lui.
Odată a aţipit puţin si a văzut că mormântul fratelui său, din cimitirul vechi de lângă biserică, s-a deschis si capacul de pe sicriu s-a dat la o parte; iar de la Sfântul Altar a început să curgă peste mormânt un izvor cu apă limpede ca cristalul si chipul fratelui se făcea alb ca zăpada. Atunci Gherasim s-a deşteptat ca din somn si a spus: „Frate Constantine, rugăciunile Bisericii m-au mântuit...”.
In acelaşi an, după mutarea la Domnul a fraţilor săi, Constantin era foarte întristat pentru sfârşitul lor atât de timpuriu. Dar se ruga cu lacrimi lui Dumnezeu să-i descopere unde anume sunt sufletele lor. Si iată, într-o seară a adormit în chilia sa si nu s-a mai deşteptat până dimineaţă.
După ce s-a trezit, sufletul său era foarte liniştit si împăcat. Apoi s-a dus la egumenul schitului si i-a spus vedenia care o avusese în noaptea aceea. Zicea că s-a întâlnit cu fraţii săi, Vasile si Gherasim, împreună cu surorile sale plecate la Domnul, într-o grădină minunată plină de flori si bună mireasmă, cu pomi încărcaţi de roade, unde păsări cereşti cântau laude lui Dumnezeu. Toată noaptea aceea a petrecut-o împreună cu fraţii săi plimbându-se împreună si cântând cu multă bucurie duhovnicească în grădina Raiului!
La urmă fraţii si-au luat rămas bun de la el si, promitându-I că se vor ruga pentru dânsul ca să fie cu toţii împreună, l-au îndemnat să facă ascultare si să se roage neîncetat, că după o vreme va fi povăţuitor de suflete si apoi va veni si el lângă ei.
Apoi s-au depărtat săltând de bucurie, iar Constantin s-a deşteptat din somnul său adânc. Era deja ora 5 dimineaţa.
FRATELE CONSTANTIN PARACLISIER
Pe când era paracliser, în anul 1932, Părintele Cleopa a fost martor ocular la câteva minuni petrecute în timpul Sfintei Liturghii, în biserica Schitului Sihăstria.
Iată ce ne povestea el:
„Să vedeţi ce-am păţit aici cu un preot foarte bun, Calistrat Bobu. Ca duhovnic, a trecut odată pe la o maică care se nevoia în pădure. Pe atunci în pădure erau vreo 50 de pustnici. Ea i-a spus Părintelui Calistrat: „La voi nu se pogoară Duhul Sfânt, că aţi trecut pe stilul nou!” De atunci, Părintele Calistrat era în îndoială.
Odată, pe când eram paracliser, am observat că anafora de la stareţ era albă si dulce, iar cea de la Părintele Calistrat era verzuie si acră. Atunci l-am întrebat pe Părintele Ioanichie:
-	Părinte stareţ, de ce când slujeşte părintele Calistrat, anafora este verzuie si acră?
-	Măi, băiete, slujeşte cu îndoială! S-a dus la o pustnică din pădure si ea i-a spus că nu vine darul Duhului Sfânt la Liturghie din cauza calendarului. Si i-am spus că are s-o păţească, fiindcă el se îndoieşte că nu vine Duhul Sfânt!
Odată Părintele Calistrat săvârşea Sfânta Liturghie si când a chemat harul Duhului Sfânt, numai ce vede că agneţul s-a făcut carne si curgea sânge pe Sfântul Disc si pe Sfântul Antimis. Iar când s-a uitat în Sfântul Potir a văzut sânge. Atunci m-a chemat pe mine:
-	Frate Constantin, ia vino încoace! Ce vezi?
-	Vai, părinte Calistrat! Sfânta împărtăşanie s-a făcut carne si sânge!
Atunci m-a trimis să-1 chem pe părintele stareţ. Stareţul, când a venit, a pus să se citească Psaltirea la strană si a zis:
-	Ei! Părinte Calistrat, acum crezi că vine Duhul Sfânt si preface Darurile?
-	Iartă-mă, părinte! Si a căzut în genunchi.
-	Ia uite! A venit Duhul Sfânt? S-a făcut carne? S-a făcut sânge? Te mai îndoieşti de acum, părinte?
-	Cred, părinte stareţ. Te rog, iartă-mă!
-	Ia si strânge Sfintele Taine!
Apoi a făcut cu dalta o gaură în piciorul Sfintei Mese, că Sfânta Masă este Mormântul Domnului, si a îngropat acolo Sfintele Taine, cum ne învaţă Sfinţii Părinţi. Iar potirul 1-a sfinţit din nou si 1-a spălat la spălătoarea din Altar împreună cu Sfântul Antimis. Si am stat câteva ore până s-a citit Psaltirea toată. Apoi a început din nou rânduiala Sfintei Liturghii, continuând de la Proscomidie: „Si unul din ostaşi cu suliţa coasta Lui a împuns...”. Si aşa s-a săvârşit Sfânta Liturghie si nu s-a mai repetat acea minune.
-	Acum crezi? i-a zis stareţul.
-	Cred, părinte!
Apoi, Părintele Ioanichie i-a dat canon 40 de zile si i-a zis: „De ce nu crezi, când eu îţi spun, si te duci la babe să te înveţe despre calendar?” Asta s-a petrecut în anul 1932.
Tot pe atunci am fost martor la o altă întâmplare minunată în timpul Sfintei Liturghii.
Odată, când slujea stareţul Ioanichie Moroi, după sfinţirea Darurilor, a sărit din Sfântul Potir un strop din Sfântul Sânge pe Sfântul Antimis. Acel strop a început să strălucească, apoi să răspândească raze. Atunci Stareţul Ioanichie a strigat către mine:
-	Frate Constantin, ia vino încoace! Venind eu, mi-a zis stareţul:
-	Ce vezi aici pe Sfântul Antimis?
-	Văd o picătură din Sfântul Sânge. Străluceşte atât de tare, încât aproape nu mă pot uita.
Atunci stareţul mi-a zis:
-	Vezi cui îi slujim noi? De aceea să fii cu mare frică si evlavie în Sfântul Altar!
Apoi, egumenul Ioanichie s-a împărtăşit cu acea picătură din Sfântul Sânge.
Mai târziu, pe când aveam tot ascultarea de paracliser, în mănăstire era un preot care slujea si avea ulcer. Din această cauză nu putea suferi fumul de la cădelniţă.
Acest preot de mai multe ori mi-a spus să fiu mai atent si să pun tămâie mai putină; dar eu, din neatenţie, greşeam mereu. Preotul, văzând aceasta, nu mi-a mai spus, dar se mâhnea în sinea lui. De aceea, într-o noapte, după ce am venit de la Utrenie si m-am culcat, am avut o vedenie înfricoşată si 1-am văzut pe preot înconjurat de raze de lumină.
Atunci mi-am dat seama că avea o viată sfântă, am alergat repede la el si i-am cerut iertare. Apoi am mers la stareţ, atunci noaptea, si m-am mărturisit, spunându-mi greşeala”.

FRATELE CONSTANTIN PICTOR DE ICOANE
Povestea Părintele Cleopa, zicând: „Pe când eram frate, aveam talent la pictură.
Mă învăţase pictura icoanelor un călugăr, Nil, de la Mănăstirea Secu. După ce am deprins desenul si pictura cu acuarele, am început cu vopsele. Uneori venea egumenul la chilia mea, se uita cum pictez si îi plăcea. Dar eu începusem să mă ispitesc de bani, că singur îmi cumpăram vopselele si cele de nevoie pentru pictarea sfintelor icoane.
Odată a venit părintele stareţ la mine si m-a ispitit:
-	Ce preţ are icoana aceea?
-	Nu are preţ, preacuvioase! i-am răspuns.
-	Pe aceea, frate Costică, s-o ţii la preţ că este frumoasă! mă încerca bătrânul.
Când am văzut eu că trebuie să mă tocmesc cu oamenii si să am bani, m-am temut să nu mă biruiesc de mândrie si de iubire de argint. Apoi, într-o zi a venit Părintele Chiriac, economul schitului, la chilia mea si mi-a zis: „Frate Costică, lasă pictura si hai la ascultare!” Deci am lăsat toate si am fost trimis să pasc oile.
Aşa m-am izbăvit atunci de două păcate - de mândrie si de iubirea de argint!”

MONAHUL GALACTION ILIE,
CEL DINTÂI PĂRINTE DUHOVNICESC
AL FRATELUI CONSTANTIN
Acest călugăr îmbunătăţit, originar prin strămoşii săi din Sălistea Sibiului, s-a născut în comuna Pipirig-Neamt, din părinţi săraci. în tinereţe a fost cioban la oile satului.
Apoi, dorind să urmeze lui Hristos, în anul 1918a intrat în nevoinţa călugărească la Schitul Sihăstria, primind tunderea în monahism în anul 1925. Aici a avut aceeaşi ascultare binecuvântată, păstorind oile schitului timp de 25 de ani. Acest cuvios părinte era un mare nevoitor. El a contribuit mult la formarea duhovnicească a fratelui Constantin Ilie - viitorul Părinte Cleopa -, care i-a fost ucenic la stână între anii 1930-1942.
Iată câteva din ostenelile acestui bătrân binecuvântat de Dumnezeu:
Spunea ucenicul său, fratele Constantin, că părintele Galaction nu mânca niciodată, până nu-si făcea obişnuitul canon călugăresc. Când îl chemau fraţii la masă, bătrânul răspundea: „Iertaţi-mă, fraţilor, eu nu mi-am făcut pe astăzi datoria către Dumnezeu. Deci cum să mănânc dacă nu mi-am făcut datoria?”
Apoi părintele se retrăgea în pădure, îşi termina rugăciunile si metaniile si pe urmă stătea la masă.
Spunea iarăşi ucenicul său că bătrânul nu mânca miercurea si vinerea până seara, după ce răsăreau stelele. Atunci părintele îşi făcea semnul Crucii, cerea iertare de la toţi, lua anaforă si apoi mânca liniştit. Odată 1-a întrebat ucenicul:
-	Părinte Galaction, ziua este mare si sfinţia ta eşti slab si bătrân. Nu ar fi bine să dezlegi cu masa mai devreme?
-	Frate Constantin, ascultă ce mi-a spus părintele Atanasie din Mănăstirea Neamţ.
Odată, un sfânt a văzut cum era dus un mort la groapă, iar înaintea si în urma sicriului mergeau doi îngeri frumoşi. Atunci sfântul i-a întrebat: „Cine sunteţi voi?” Iar îngerii au răspuns: „Eu mă numesc „Miercurea” si eu „Vinerea”! Am venit aici cu porunca Domnului să ajutăm acest suflet, care în toată viata a postit miercurea si vinerea în cinstea patimilor lui Hristos”. De când mi-a spus părintele Atanasie istoria aceasta, n-am mai mâncat nimic în aceste zile, ca să-mi ajute si mie Sfânta Miercuri si Sfânta Vineri în ceasul morţii.
Acest smerit părinte, dacă vedea pe cineva trecând pe lângă stână, îndată zicea ucenicului său:
-	Du-te, frate Constantin, si cheamă pe omul acela să stea la masă cu noi, că aici la oi este izvor si, dacă nu dai deloc din el, izvorul seacă. Iar dacă dai câte ceva, Dumnezeu tine oile sănătoase si nu se cunoaşte de unde dai, că este binecuvântarea Domnului peste noi.
Mai spuneau ucenicii lui că n-au văzut niciodată pe părintele Galaction să mănânce singur sau pe ascuns. Dacă primea ceva de mâncare din mănăstire, nu gusta nimic până nu venea la stână. Aici îi chema pe toţi si împărţea egal la fiecare.
-	De ce nu mănânci niciodată singur, părinte Galaction? îl întrebau fraţii. Iar el le răspundea:
-	Mare primejdie este pentru călugăr să mănânce pe ascuns! Apoi, cu inima plină de pace, adăuga:
-	Ei, fraţilor, dragostea si cu frăţia mult întrece bogăţia! Părintele Galaction era cel mai sărac călugăr din
mănăstire. Avea un singur rând de haine, un cojoc si câteva schimburi. Odată 1-a întrebat ucenicul:
-	De ce nu-ti faci si sfinţia ta nişte haine bune, cum au ceilalţi părinţi? Iar bătrânul i-a zis:
-	Frate Constantin, eu m-am spovedit la un pustnic pe care l-am întâlnit umblând cu oile pe munte. Acela mi-a spus: ”Părinte Galaction, să ai atâta avere cât să o poţi duce odată în spate, când te muţi dintr-un loc în altul”. Apoi mi-a adăugat: ”Să nu-ti rămână niciodată canonul de metanii, să zici neîncetat rugăciunea lui Iisus si să te împaci cu toţi mai înainte de asfinţitul soarelui! De vei păzi toate acestea, Dumnezeu îţi va face parte de mântuire!”
Altă dată a întâlnit bătrânul în pădure un pustnic sfânt si 1-a întrebat:
-	Spune-mi, părinte, când va fi sfârşitul lumii? Iar cuviosul sihastru, suspinând, i-a răspuns:
-	Ştii când va fi sfârşitul lumii? Când nu va mai fi cărare de la vecin la vecin! Adică atunci când va lipsi dragostea dintre oameni!
Seara, obişnuia Părintele Galaction să pună pe fraţi la citit, din Pateric si din Sfânta Scriptură, că foarte mult dorea să asculte cuvântul Domnului.
Odată a zis ucenicului său:
-	Frate Constantin, te rog mai citeşte din Sfânta Scriptură despre răbdarea lui Iov!
Cât timp fratele Constantin citea, Părintele Galaction lăcrima. Apoi a adăugat:
-	Iată, acesta a fost un om mare pe lume, că n-a cârtit înaintea lui Dumnezeu când i-a luat atâtea oi, atâtea vite si copii. Dar eu, păcătosul, cât sunt de slab în credinţă! Că dacă se îmbolnăveşte sau piere vreo oaie, nici nu pot mânca în ziua aceea!
-	De ce nu poţi mânca atunci, Părinte Galaction? îl întreba ucenicul.
-	Apoi mai am curaj să mănânc, când văd că Dumnezeu pedepseşte turma pentru păcatele mele?
După 12 ani de ascultare la oile mănăstirii si la alte ascultări, în vara anului 1942 monahul Cleopa Ilie a fost ales locţiitor de egumen la Sihăstria, iar bătrânul Galaction a rămas cu alţi ucenici la oi.
în toamna anului 1946, după aproape 30 de ani de ascultare, Părintele Galaction si-a rupt un picior. Pe când zăcea în pat si îşi aştepta sfârşitul, a auzit că a murit un călugăr, anume Nazarie. Deci a spus fostului său ucenic, Părintele Cleopa, care acum devenise stareţ:
-	Vă rog, părinte stareţ, să nu-1 îngropaţi pe Părintele Nazarie fără mine! Nu faceţi cheltuială de două ori! Mâine seară, la ora sase, mă voi duce si eu din viata aceasta!
A doua zi, la ora prevestită, Părintele Galaction, bunul ostaş al lui Hristos si-a dat duhul în mâinile Domnului. în ziua aceea împlinea 64 de ani! Aşa s-a săvârşit acest fiu al ascultării, părintele sufletesc de la oi al Arhimandritului Cleopa Ilie!
LA OILE SIHĂSTRIEI
Părintele Cleopa ne povestea: „în anii în care am fost cioban la oile schitului împreună cu fraţii mei, am avut mari bucurii duhovniceşti. Stâna, oile, trăirea în linişte si singurătate pe munte, în mijlocul naturii, mi-au fost scoală de călugărie si teologie.
Atunci am citit eu Dogmatica Sfântului Ioan Damaschin, Teologhicon sau Descoperirea adevăratei credinţe ortodoxe. Măi băiete, atât de drag mi-era. Când se încălzea vremea, cârlanii, berbecii, se băgau în tufe. Era otavă în Poiana Cireşului si stăteau acolo. „Staţi acolo!” le ziceam eu si citeam Dogmatica.
Când vedeam cele scrise despre Preasfânta Treime, deosebirea între înger, om si Dumnezeu, despre însuşirile Preasfmtei Treimi, când citeam despre Rai, despre iad dogmele Sfântului Ioan Damaschin - uitam ziua să mănânc.
Era un bordei vechi în care mă adăposteam si unde îmi aducea cineva din mănăstire mâncare. Si seara când veneam, mă întrebam: „Eu oare am mâncat azi?” Vedeam mâncarea acolo si ziceam: „N-am mâncat!” Toată ziua mă ocupam cu Dogmatica Sfântului Ioan Damaschin. Erau brânduşe pe acolo, că era toamnă, si puneam câte o brânduşă zăloagă la carte. Cât am fost la oi si la vaci, am citit: Sfântul Macarie Egipteanul, Sfântul Macarie Alexandrinul, Vieţile Sfinţilor - care le aveam toate 12 volumele cumpărate de acasă, de la Mănăstirea Cozancea. Le-am avut în traistă când am venit la mănăstire. Citeam si mi se părea că trece ziua ca un ceas. Si Vieţile Sfinţilor, foarte te întăresc. Foarte.
Aşa, măi copii, totdeauna să ai o carte cu tine. Citeşte Acatistul Mântuitorului, a Maicii Domnului, zi rugăciunea „Doamne Iisuse”. Si să ai si ceva de ploaie.
In aceşti ani m-am rugat mult si am citit Sfânta Scriptură si alte numeroase scrieri ale Sfinţilor Părinţi, precum: Patericul, Scara Sfântului Ioan Scărarul, cărţile Sfântului Teodor Studitul, Sfântului Isaac Şirul, Sfântului Efrem Şirul, Putui Sfântului Ioan Gură de Aur, Exaimeronul Sfântului Vasile cel Mare si altele. Cărţile acestea le împrumutam din bibliotecile Mănăstirilor Neamţ si Secu si le purtam cu mine în desagă, cu oile pe munte.
După ce terminam pravila, scoteam cărţile Sfinţilor Părinţi si citeam lângă oi până seara. Si parcă-i vedeam pe Sfinţii Antonie, Macarie cel Mare, Ioan Gură de Aur si ceilalţi cum îmi vorbeau. Pe Sfântul Antonie cel Mare îl vedeam cu barbă albă, mare, cu un chip luminat si îmi povestea, încât tot ce-mi spunea se întipărea în mintea mea, precum ai scrie cu degetul pe ceară. Tot ce am citit atunci nu mai pot uita.
Mai târziu am început si eu să scriu cărţi, dar, fiindcă le-am scris fără binecuvântare, le-am dat foc. Mergând la părintele stareţ Ioanichie si spunând ce-am făcut, el mi-a dat binecuvântare, zicând: „Să scrii tot'„.
RUGĂCIUNE SI ASCULTARE
Pe când era la oi, fratele Constantin a citit într-o carte că orice călugăr trebuie să citească cele şapte Laude. De aceea le-a învăţat pe de rost. Dar nu putea să le zică, căci oile îl necăjeau. Atunci s-a dus la părintele stareţ Ioanichie si i-a spus că nu poate face Ceasurile (Laudele). Iar stareţul 1-a întrebat: „Cu a cui binecuvântare le-ai învăţat si cine te-a pus să faci Ceasurile? Tu să citeşti Rugăciunile de dimineaţă si Acatistul Maicii Domnului, iar seara Rugăciunile spre somn si Paraclisul Maicii Domnului, si în tot timpul să zici „Doamne Iisuse...”. Iar Ceasurile le săvârşeşte Biserica pentru toţi, căci se citesc zilnic la strană”.

CUM S-A VINDECAT FRATELE CONSTANTIN
într-o primăvară Constantin a avut hemoragie, fiind bolnav de plămâni. Atunci Părintele Galaction, care răspundea de stână, 1-a trimis să scoată rădăcini de urzică, să le fiarbă si să bea zeama. Făcând aşa, s-a vindecat.
După mai mulţi ani, ajungând stareţ la Sihăstria, s-a dus la Bucureşti cu unele treburi si a vorbit credincioşilor în aceeaşi zi în patru locuri. Ştiind că a fost bolnav de plămâni, o credincioasă s-a mirat de unde are atâta putere si 1-a dus la doctorul Atanasiu, care, făcându-i raze, 1-a întrebat: „Ce ai făcut matale, părinte, că ti-a crescut un plămân nou?” Iar părintele i-a spus cum a băut zeamă de rădăcini de urzici si cu ajutorul lui Dumnezeu s-a făcut sănătos.
O MINUNE A SFÂNTULUI IO AN CEL NOU
Odată, fratele Constantin a plecat peste munte la sora sa, Ecaterina, de la Mănăstirea Agapia Veche. în pădure, la locul numit Poiana Trapezei, s-a văzut înconjurat de o turmă mare de porci mistreţi, fiind ameninţat de moarte. Văzând că se apropie de el, a început să cânte cu voce tare condacul Sfântului Ioan cel Nou de la Suceava: „Apărătorului si sprijinitorului creştinătăţii...”.
în clipa aceea nu a mai văzut nimic în jurul său. După ce a mai urcat puţin si a ajuns în vârful dealului, de spaimă si de oboseală a căzut la pământ. După ce si-a revenit, cu mare greutate a ajuns la Mănăstirea Agapia Veche.
ÎNTÂLNIREA CU RASOFORUL ILIE 
IACOB (SFÂNTUL IO AN IACOB DE LA NEAMŢ)
Cuviosul Ioan Iacob de la Neamţ a intrat în viata monahală mai întâi la Mănăstirea Neamţ, în anul 1933, fiind orfan de ambii părinţi. Stareţul Mănăstirii Neamţ de atunci era Episcopul Nicodim Munteanu, viitorul Patriarh al României.
Episcopul Nicodim, după ce 1-a binecuvântat si 1-a închinat la icoana făcătoare de minuni a Maicii Domnului din biserica lui Ştefan cel Mare, i-a rânduit să facă ascultare la farmacia mănăstirii cu monahul Iov, care ducea viată sfântă. Apoi a fost numit ajutor de bibliotecar al Mănăstirii Neamţ unde se îngrijea de buna păstrare a vechilor manuscrise si dădea cărţi pentru citit monahilor din obştea lavrei si a schiturilor din împrejurimi.
La acest cuvios frate, ajuns mai târziu la Locurile Sfinte, venea si fratele Constantin Ilie de la Schitul Sihăs-tria să ceară cărţi duhovniceşti din biblioteca mănăstirii. Odată, prin anul 1934, fratele Constantin a împrumutat de la rasoforul Ilie Iacob cartea „Alfavita sufletească”, scrisă de Sfântul Dimitrie al Rostovului. în vara aceluiaşi an, rasoforul Ilie, venind la Sihăstria împreună cu economul marii lavre, 1-a întrebat pe fratele Constantin, care păştea oile pe vale:
-	Frate Constantin, ai terminat de citit cartea „Alfa vita sufletească”?
-	Mai am de citit puţin si, după ce termin, o aduc la bibliotecă.
-	Bine, frate Constantin, Dumnezeu să-ti ajute pe calea mântuirii! La Mănăstirea Neamţ sunt multe cărţi sfinte. Citeşte-le acum cât eşti tânăr, că la bătrâneţe vei avea alte griji!...
PLECAREA LA ARMATA
în anul 1935, fratele Constantin Ilie a fost chemat la armată. Deci, lăsând oile pe munte, a coborât în schit, s-a spovedit la părintele egumen, s-a împărtăşit cu Trupul si Sângele Domnului si, după ce s-a rugat îndeajuns, a cerut binecuvântare si a plecat la Botoşani, fiind încorporat într-un regiment de transmisiuni.
Acolo a continuat cu rugăciunea si cu înfrânarea. A făcut si o cerere specială precum că este vieţuitor de mănăstire si nu are voie să mănânce carne.
Comandantul regimentului i-a aprobat să ia de la cantină ceea ce îi convine. Iar el s-a înfrânat si s-a rugat mult si de aceea, cât timp a fost în armată, nu a avut nici o necurăţie trupească în somn.
Multă vreme a purtat haină monahală în cadrul armatei, fiind rânduit la infirmerie.
Aici ajuta pe cei bolnavi, îşi făcea pravila rânduită, se ocupa de curăţenie si era cinstit de toţi, atât de ofiţeri, cât si de soldaţi.
Comandantul regimentului se bucura de prezenta sa si îl proteja întru toate, căci făcea rugăciune seara si dimineaţa în capela regimentului cu soldaţii, iar în sărbători îi ducea pe toţi la biserică. Astfel mulţi se bucurau de prezenta si de viata sa închinată lui Hristos.
De aceea, de multe ori era pus de cadrele militare să vorbească celorlalţi soldaţi.
Chiar si ofiţerii se adunau să-1 asculte si mulţi se foloseau de cuvintele lui.
În cazuri speciale, când unii soldaţi bolnavi aveau nevoie urgentă de preot, fratele Constantin le aducea preotul militar să-i spovedească si să-i împărtăşească. Ba unii dintre ei îi cereau sfat duhovnicesc, cum ar putea să intre si ei în viata monahală.
La terminarea stagiului militar, i s-a propus să rămână în cadrul armatei: „Stai aici, căci cu memoria pe care o ai, vei ajunge general!” Dar el a refuzat, spunând că este „soldat în armata lui Hristos, împăratul împăraţilor”.
în anul 1936, tânărul caporal Constantin Ilie, fiind eliberat din armată, s-a reîntors din nou la Schitul Sihăstria, dând laudă lui Dumnezeu si Maicii Domnului pentru toate.
LEGĂMÂNTUL SCHIMONAHULUIPAISIE CU FRATELE CONSTANTIN
Povestea Părintele Cleopa ucenicilor săi:
„Când eram militar si mai aveam câteva luni până la eliberare, am stat la Părintele Paisie în concediu si l-am ajutat la lucru, deoarece construia o chilie nouă cu paraclis. Aici avea ca ucenic pe un unchi al meu, Părintele Ghenadie, un om al lui Dumnezeu, care a fost toată viata cioban la oi si nu s-a mai căsătorit, iar la bătrâneţe s-a retras la Schitul Cozancea.
Părintele Paisie, văzând că termin concediul si treabu-ie să mă întorc la regiment, m-a luat deoparte si mi-a zis:
- Spune-mi, frate Constantin, dacă te eliberezi din armată, nu vii aici la mine?
La aceasta, eu i-am răspuns:
-	Preacuvioase Părinte Paisie, nu vreau să te mint. Eu sunt legat sufleteşte de Schitul Sihăstria, unde m-am dus întâi si unde au adormit fraţii mei în Domnul.
Aici în Cozancea este prea aproape de satul meu si as vrea să fiu mai străin si necunoscut de rudele mele. După eliberarea mea, mă voi întoarce tot la Sihăstria!
El, auzind, a lăcrimat si a zis:
-	Eu am nădăjduit că voi avea un ucenic din familia voastră. Dar dacă nu ai de gând să vii aici după armată, atunci si eu, nu după multă vreme, voi merge tot la Sihăstria!
-	Bine, Părinte Paisie! Eu acum mă întorc la regiment...
-	Dacă pleci, merg si eu să te conduc!
Am mers împreună până la locul de unde se vedeau câmpiile si dealurile spre satul meu. Atunci părintele a zis cu lacrimi în ochi:
-	Hai să facem un jurământ! Să facem mai întâi trei metanii!
-	Da, Părinte Paisie! Să facem!
După ce am făcut trei metanii amândoi, el a zis această rugăciune: „Preasfântă Treime, Dumnezeul nostru, pentru rugăciunile Preacuratei Născătoare de Dumnezeu si ale tuturor sfinţilor Tăi, rânduieşte ca, de va muri fratele Constantin înaintea mea, să fiu eu la capul lui; iar de voi muri eu mai înainte, să fie el la capul meu! Amin”.
După aceea, cu multe lacrimi ne-am luat rămas bun unul de la altul. Această despărţire a noastră s-a întâmplat în vara anului 1936”.
Acest legământ s-a împlinit după 54 de ani, adică la 18 octombrie 1990, când marele duhovnic al Moldovei, Ieroschimonahul Paisie Olaru, îşi dădea duhul în mâinile lui Hristos în Mănăstirea Sihăstria, la orele 4 dimineaţa. In acel ceas de plecare către viata de dincolo, Arhimandritul Cleopa Ilie a stat lângă capul bătrânului si s-a rugat cu lacrimi pentru el, citindu-i molitvele de dare a sufletului.
După mai bine de opt ani de la mutarea Ieroschi-monahului Paisie la cele cereşti, adică la 2 decembrie 1998, si Arhimandritul Cleopa Ilie îşi dădea duhul în mâinile lui Hristos, lăsând orfani duhovniceşte sute de călugări si zeci de mii de credincioşi care îi erau fii sufleteşti. Suntem încredinţaţi că aceşti mari părinţi duhovniceşti ai monahismului românesc sunt împreună astăzi în raiul desfătării si se roagă cu toţi sfinţii pentru mântuirea noastră, a tuturor!
TUNDEREA IN MONAHISM
Eliberându-se din armată în toamna anului 1936, rasoforul Constantin Ilie a fost trimis iarăşi la aceeaşi ascultare de mai înainte. Fiind cel mai tânăr la oi, ajuta pe ceilalţi părinţi, Galaction Ilie si Antonie Olaru. Apoi dădea oile la strungă, le mulgea, făcea curăţenie în stână, închega laptele pentru brânză si mergea cu oile la păscut.
Toţi cei trei păstori de oi erau foarte blânzi, smeriţi, tăcuţi si iubeau cel mai mult sfânta rugăciune. De aceea, toate se săvârşeau în linişte si pace si nu aveau nici o tulburare în ascultarea lor.
în anul 1937, la sfârşitul lunii iulie, rasoforul Constantin Ilie a fost rânduit de egumen să fie făcut călugăr. Acum avea 6 ani de ucenicie în schit si armata făcută.
Tunderea sa în monahism a fost aprobată de Sfânta Mitropolie a Moldovei cu ordinul nr. 10042 din 1936 si a avut loc la 2 august 1937. Nasul său de călugărie a fost rânduit Schimonahul Proclu Popa, un mare nevoitor plin de iubire si smerenie, originar din comuna Piatra Şoimului, judeţul Neamţ.
Fratele Constantin îl ruga pe bătrân să-1 ia sub mantie, însă el îi zicea:
-	Frate Costică, eu sunt tare bătrân, am 77 de ani, si numai pot. Te rog, caută pe altcineva să-ti fie nas!
-	Părinte Proclu, dacă nu mă iei sfinţia ta sub mantie, numă mai călugăresc degrabă! a zis rasoforul Constantin.
Auzind bătrânul si blândul Schimonah Proclu aceste cuvinte, s-a bucurat mult, zicând:
-	Bine, frate Costică, pregăteşte-te că la noapte te iausub mantie!
începând slujba tunderii în călugărie, toţi părinţii si fraţii se rugau lui Dumnezeu să-1 întărească pe calea vieţii duhovniceşti, ca să-si ducă crucea până la sfârşit.
Dar, când să-i pună numele de călugărie, un părinte apropiat egumenului, anume Schimonahul Nicolae, i-a spus:
-	Părinte stareţ, puneţi-i numele Cleopa, că tot nu avem nici un călugăr cu acest nume!
-	Bine zici, părinte Nicolae!
Apoi stareţul a rostit:
-	Fratele nostru, monahul Cleopa, îşi tunde perii capului său, în numele Tatălui, Amin; si al Fiului, Amin; si al Sfântului Duh, Amin. Să zicem pentru dânsul: „Doamne miruieşte!”
După ce a fost tuns în chipul călugăresc, monahul Cleopa a fost binecuvântat de stareţul său, iar nasul lui 1-a închinat la icoana Maicii Domnului si 1-a aşezat în strană, după tradiţie.
Aşa a fost tunderea în monahism a Părintelui Cleopa, care avea să fie unul din cei mai mari stareţi si părinţi duhovniceşti ai tării noastre!
ALTA ISPITIRE CU IUBIREA DE ARGINT
Părintele Cleopa ne spunea: „Când eram frate în Sihăstria, nimeni nu-si încuia chilia, căci nici nu avea cine si ce fura. Tot ce aveam nevoie, ni se dădea de la obşte. Dar să vezi cum a vrut vrăjmaşul să mă prindă odată cu patima iubirii de argint. Prin anul 1937, când eram bucătar, a venit un credincios la noi si mi-a zis: „Părinte Cleopa, iată ce monede noi si frumoase au ieşit!” Si mi-a dat una si mie.
Eu am dus banul la chilie, l-am pus pe fereastră sub o hârtie, ca să nu-1 vadă nimeni, si am încuiat uşa. De la bucătărie mă duceam mereu la chilie si săltăm hârtia de pe geam, să văd dacă nu a dispărut banul. Nu trecea mult si iar mă duceam la chilie!
într-o zi, văzând eu că mi-a lipit vrăjmaşul inima de ban, încât ţineam uşa încuiată si mă gândeam numai la el, am făcut semnul Sfintei Cruci, am descuiat din nou uşa chiliei si am dat banul la un sărac.
Aşa am scăpat de iubirea de argint!”
ARDEREA SCHITULUI SIHĂSTRIA
Prin anii 1938-1941, Schitul Sihăstria număra peste 35 de părinţi si fraţi. însă chiliile erau toate din lemn de brad si destul de vechi, căci bătrânul stareţ Ioanichie, având peste 80 de ani, cu greu putea să se îngrijească de toate cele de trebuinţă.
în data de 30 mai 1941, apropiindu-se sărbătoarea înălţării Domnului, când mii de pelerini vin să se închine la mănăstirile nemtene si să asculte Sfânta Liturghie de la Mănăstirea Neamţ, fraţii si părinţii de la Sihăstria se sileau si ei să facă fată numeroşilor credincioşi care poposeau câte o noapte în fiecare mănăstire.
Dar fiind secetă si bătând un vânt uscat, deodată de la o scânteie s-a aprins o chilie de lemn si, într-o jumătate de ceas, toată incinta era cuprinsă de flăcări, arzând toate chiliile, acoperişul bisericii de piatră si paraclisul de lemn cu hramul Sfinţii Părinţi Ioachim si Ana, si nu s-au mai putut salva decât puţine obiecte de cult.
în acea învălmăşeală, câţiva credincioşi au intrat prin flăcări si au scos din paraclis Sfânta Evanghelie, Sfintele Taine, câteva icoane si sfintele vase. Dar, Neştiind unde se află Sfintele Moaşte, le-au lăsat în Sfântul Altar si au fugit afară. Si pe când toţi se întristau pentru pierderea sfintelor moaşte, deodată s-a văzut prin văzduh o cutie albă de argint cu o panglică roşie lungă, unde se păstrau moaştele sfinţilor, care, ieşind singură din paraclis si zburând pe deasupra, a căzut în mijlocul curţii.
Văzând părinţii această minune, au ridicat cutia cu sfintele moaşte, le-au sărutat si au mulţumit lui Dumnezeu cu lacrimi. Iată că Dumnezeul minunilor face minuni în toată vremea si locul, dacă avem credinţă si ne rugăm Lui cu lacrimi si smerenie!
Apoi bătrânul stareţ Ioanichie Moroi, văzând că toată osteneala lui de peste 30 de ani s-a risipit într-un singur ceas, cu lacrimi în ochi a făcut trei metanii în fata bisericii de piatră rămasă fără acoperiş, si a zis cuvintele dreptului Iov: Domnul a dat, Domnul a luat! Fie numele Domnului binecuvântat! Amin.
Prin asemenea ispite, primejdii si necazuri i-a fost dat să treacă acestui cuvios stareţ, până s-a mutat la cereştile lăcaşuri. Dar Protosinghelul Ioanichie nu se descuraja, ci îi îmbărbăta pe toţi, zicând: „Părinţilor, să nu vă descurajaţi că a ars mănăstirea. Că pentru păcatele noastre a ars si pentru ca să se reînnoiască ctitorii!
Sfinţiile voastre răbdaţi toate ispitele cu tărie si nu părăsiţi locul acesta sfinţit prin rugăciunile si lacrimile înaintaşilor noştri. Numai să tineri cu tărie rânduiala acestui schit. Că cine nu tine rânduiala locului, îl izgoneşte locul de aici! Păstraţi rânduielile călugăreşti si nu lăsaţi ne săvârsite nici într-o zi dumnezeiasca Liturghie si cele şapte Laude.
De veţi face aşa si veţi duce viată curată si veţi avea dragoste între voi, să stiti că Maica Domnului va ridica din cenuşă acest sfânt lăcaş si veţi avea pace si mântuire în locul acesta. Iar de nu veţi păzi cu sfinţenie pravila, postul si datoriile voastre călugăreşti, să stiti că se va pustii locul acesta. Că lui Dumnezeu mai mult îi place un loc pustiu si curat, decât un loc cu călugări mulţi si dezbinaţi!”
CUM A FOST ALES LOCŢIITOR DE EGUMEN MONAHUL CLEOPA
După incendiul din vara anului 1941, Schitul Sihăs-tria supravieţuia din ce în ce mai greu. Bătrânul stareţ, în vârstă de 82 de ani, era tot mai bolnav. Nu mai putea sluji Sfânta Liturghie si cu greu spovedea si dădea sfaturi. Ba, a fost si bătut de hoţii Baltă, care i-au scos un ochi.
În vara anului 1942, în Sihăstria slujea numai Ieroschimonahul Ioil Gheorghiu, ucenicul bătrânului stareţ, ajutat de Ieromonahul Calistrat Bobu. Apoi, din cauza lipsei de chilii, după incendiul amintit, o bună parte din fraţi si călugări s-au dus la Mănăstirile Neamţ si Secu. Mâncarea se făcea într-o bucătărie de vară, iar masa se dădea la obşte într-un beci, care ţinea loc de trapeză în timpul zilei, iar noaptea era dormitor pentru părinţi.
Stareţul Ioanichie Moroi avea însă si mângâieri. Odată, pe când era bolnav si se îngrijora pentru soarta schitului, a intrat în chilia lui o femeie îmbrăcată cu bună cuviinţă si, apropiindu-se de el, i-a zis: „Nu te întrista, Părinte Ioanichie. De acum ne vom îngriji noi de acest sfânt lăcaş!” Era Preasfânta Născătoare de Dumnezeu, patroana schitului! într-adevăr, din anul 1942 s-a simţit permanent acoperământul si binecuvântarea Maicii Domnului peste Sihăstria.
în aceeaşi perioadă, părinţii duhovnici, împreună cu tot soborul, la propunerea egumenului Ioanichie Moroi, au hotărât să-1 numească locţiitor de egumen pe monahul Cleopa Ilie, care era tânăr, hotărât si foarte duhovnicesc. Atunci duhovnicii si bătrânii au făcut rugăciune în biserică la icoana Maicii Domnului si apoi au urcat cu toţii la stâna schitului de pe muntele Tăciunele, ca să-1 cheme pe Părintele Cleopa ca locţiitor de stareţ până va rândui Dumnezeu un egumen.
Era în Postul Sfinţilor Apostoli. Când au ajuns cu toţii la stână, fraţii, împreună cu Părintele Cleopa, tundeau oile. Atunci Ierodiaconul Ghemnazie Pristav, care era mai îndrăzneţ, i-a zis:
- Părinte Cleopa, a venit vremea, ca pe timpul lui David, să laşi pe cele fătătoare si de acum să paşti pe cele cuvântătoare! Iată, schitul este ars, stareţul nostru este orb si bolnav si călugării se risipesc! Vino si ajută la refacerea schitului. Te vrem cu toţii, te cheamă si părintele stareţ Ioanichie, care ne-a crescut pe toţi, că el nu mai poate!
Auzind aceste cuvinte, Părintele Cleopa a zis:
-	Eu sunt prea tânăr si nu pot să fiu stareţ la schit. Căutaţi pe altcineva, că eu nu mă pricep să povăţuiesc sufletele si sunt om păcătos!
-	Ba nu, Părinte Cleopa, acum te cheamă Dumnezeu si trebuie să faci ascultare, cum ai făcut totdeauna! Te vom ajuta si noi si, cu rugăciunile Maicii Domnului, avem nădejde că vei putea salva obştea schitului nostru care se risipeşte din zi în zi!
-	Vă rog, părinţilor, a zis monahul Cleopa, mai lăsaţi-mă să mă rog lui Dumnezeu si să mă gândesc o lună de zile, că sunt tânăr si nu ştiu ce să fac! Dacă nu, mă duc la Mănăstirea Secu!
-	Bine, Părinte Cleopa, te lăsăm o lună de zile să te rogi!
Apoi, coborând de la stână, a zis duhovnicul Calistrat: „Prea repede l-am luat pe Părintele Cleopa! Să ne rugăm la Maica Domnului si să-1 mai lăsăm să se gândească!”
A doua zi, Părintele Cleopa a scris o carte poştală Părintelui Paisie de la Schitul Cozancea si i-a cerut sfat ce să facă în această grea încercare. Iar el a postit trei zile si s-a rugat în taină lui Dumnezeu să se facă voia Sa.
După zece zile a primit de la pustnicul Paisie o carte poştală cu următorul cuprins: „Dragul tatei, de la mine păcătosul să fii ca si cum n-ai da si ca si cum n-ai lua! Nu te bucura când te-or pune stareţ si nu te supăra când te-or scoate din stăreţie! Fă ascultare de bătrânul stareţ si de soborul părinţilor si lasă-te întru toate în voia lui Dumnezeu!”
Astfel, Schimonahul Paisie 1-a binecuvântat să ajute la înnoirea Schitului Sihăstria si trecând o lună de zile de rugăciune si aşteptare, monahul Cleopa a luat conducerea administrativă a obştii. Părinţii si fraţii s-au bucurat de această schimbare si toţi ascultau de cuvântul său. Ba si bătrânul stareţ era fericit că ucenicul său iubit a fost rânduit de Dumnezeu să povăţuiască acest schit.
LOCŢIITOR DE EGUMEN
Prima grijă a Părintelui Cleopa a fost aceea de a reînnoi incinta si chiliile arse de foc în anul 1941. Cu ajutorul Mănăstirii Neamţ, care a dat gratuit sute de metri cubi de lemn si cherestea, si al credincioşilor din împrejurimi, în toamna anului 1942 s-a început construcţia a două corpuri de chilii cu peste 20 de încăperi, în locul celor distruse de foc. în anii următori, 1943-1944, la aceste chilii au lucrat cel mai mult credincioşii din satul Rădăseni - Suceava, care erau evacuaţi din cauza războiului în pădurile seculare din împrejurimi.
Noul egumen era foarte preţuit, atât de obştea schitului, cât si de credincioşii refugiaţi aici, întrucât era foarte evlavios, postea mult, era blând, îi îmbărbăta pe toţi, călugări si mireni, si îndeosebi avea darul cuvântului prin care călăuzea si hrănea duhovniceşte pe fiecare.
După ce frontul a trecut la vest de Carpaţi, Părintele Cleopa a continuat construcţia chiliilor si a acoperit cu tablă biserica de piatră.
Astfel, cu harul lui Dumnezeu si cu binecuvântarea Maicii Domnului, protectoarea acestui sfânt aşezământ, Părintele Cleopa s-a dovedit de la început un călugăr foarte râvnitor, un egumen curajos si duhovnicesc si un bun iconom.

SFÂRŞITUL STAREŢULUI IOANICHIE MOROI
După 33 de ani de aspră nevoinţă duhovnicească, Protosinghelul Ioanichie Moroi s-a îmbolnăvit greu si nu mai putea conduce Schitul Sihăstria. Dar era fericit că ucenicul său, monahul Cleopa, a fost rânduit să-i continue activitatea duhovnicească.
Ultimii doi ani de viată, marele stareţ i-a petrecut mai mult în chilie, rugându-se lui Dumnezeu ziua si noaptea, spovedind si dând sfaturi ucenicilor săi. Dar era fericit că schitul se înnoia atât duhovniceşte, cât si material.
In anul 1943, boala stareţului Ioanichie se agravase. Zi si noapte avea doi ucenici care îl îngrijeau. Iar în august 1944, fiul său după trup, monahul Nicanor, a fost împuşcat de ostaşii ruşi în apropierea frontului.
La 3 septembrie 1944, simţindu-si aproape sfârşitul, bătrânul i-a chemat pe toţi lângă patul său si le-a dat ultimul sfat. Adică să se roage neîncetat, să facă ascultare cu dragoste, să iubească sfânta biserică si să ducă viată curată în Hristos. Apoi, cerându-si iertare, i-a sărutat pe toţi si le-a zis de trei ori: „Marţi mă duc la Tata!...”, proorocind prin aceasta sfârşitul vieţii lui.
După o viată cu grele încercări si mari suferinţe, la 5 septembrie, orele 10, marele stareţ Ioanichie Moroi si-a dat sufletul în mâinile Tatălui Ceresc, lăsând în urma lui un vrednic continuator în lucrarea de înnoire a acestui schit, pe Părintele Cleopa. Fiind plâns de tot soborul, a fost înmormântat în cimitirul nou din livada mănăstirii.
Trecând câţiva ani, si Schimonahia Augustina din Mănăstirea Agapia, fosta lui soţie, si-a dat sufletul cu pace, fiind înmormântată în cimitirul mănăstirii.
CUM A FOST ALES EGUMEN DEPLIN MONAHUL CLEOPA
După mutarea la cele cereşti a bătrânului egumen Ioanichie Moroi, toată grija Schitului Sihăstria apăsa pe umerii monahului Cleopa. Dar el nu voia să primească hirotonia în diacon si preot, căci se temea de această mare răspundere în fata lui Dumnezeu. Iată însă cum a rânduit Dumnezeu să fie hirotonit si apoi să fie numit egumen deplin al schitului:
în luna octombrie, anul 1944, monahul Cleopa împreună cu câţiva fraţi au mers la via schitului din comuna Racova - Buhusi, pentru a aduce struguri. Pe cale, aproape de Buhusi, i-a ieşit înainte o femeie evlavioasă, având în mâinile sale un rând de vesminte preoţeşti, un liturghier si un toiag de preot si i-a zis:
-	Părinte, au rămas în casa mea aceste vesminte si obiecte sfinte de la un preot militar, care stătea la noi pe timpul războiului. Apoi, mergând cu frontul mai departe, le-a lăsat încasa noastră si nu ştiu ce să fac cu ele!
-	Soro, dă-le la o biserică sau la o mănăstire care are nevoie de ele, că nu este bine să ţii în casă aceste obiecte sfinte!
-	Părinte, dacă le dau sfinţiei tale, le primeşti?
-	Dă-ni-le nouă, creştină, si le ducem la mănăstire, că este păcat să stea oriunde!
-	Poftim, părinte, vesmintele, cartea si toiagul! Mulţumesc lui Dumnezeu că v-am întâlnit să vi le dau!
Luând aceste obiecte, Părintele Cleopa le-a pus în căruţă si cugeta în sine: „Oare de ce a adus această femeie vesmintele, toiagul si liturghierul tocmai la mine? Nu cumva este un semn că Dumnezeu vrea să fiu hirotonit preot si să povăţuiesc cu toiagul acesta obştea Schitului Sihăstria?”
Întorcându-se de la vie si spovedindu-se, a spus duhovnicului toate acestea. Iar duhovnicul, înţelegând că este un semn de la Dumnezeu, i-a zis: „Fă ascultare, Părinte Cleopa, că aceasta am făgăduit toţi la călugărie si fără aceasta nu ne putem mântui! Apoi cine să conducă obştea schitului, dacă toţi fugim de răspundere? Că zic Sfinţii Părinţi: „Ascultarea este viată, iar neascultarea este moarte”!”
După două luni, la 27 decembrie 1944, când se prăznuieşte Sfântul Arhidiacon Ştefan, monahul Cleopa a fost hirotonit ierodiacon; iar la 23 ianuarie 1945, când se prăznuieşte Sfântul Sfinţit Mucenic Clement, a fost hirotonit ieromonah de Episcopul Galaction Cordun, pe atunci stareţ al Mănăstirii Neamţ.
După puţin timp, Ieromonahul Cleopa Ilie avea să fie numit oficial egumen al Schitului Sihăstria.
SCHITUL SIHĂSTRIA INTRE ANII 1945-1946
Odată cu încetarea războiului, lucrările de reînnoire a schitului, începute în anul 1942, au continuat încă trei ani. Astfel, în anul 1945 s-a terminat si s-a sfinţit trapeza nouă, unde puteau lua masa peste o sută de persoane. De asemenea s-au terminat în bună parte chiliile de pe latura de nord a incintei, cu zece încăperi mari, si bucătăria pentru întreaga obşte. în anii 1945-1946 s-a refăcut si corpul de chilii din partea de sud a incintei, compus tot din zece încăperi, însă mai mici.
Iată ce povestea Părintele Cleopa despre greutăţile care le-a întâmpinat cu înnoirea schitului: „Când m-au numit stareţ, era foarte greu. Schitul nu avea nici de unele. Hramul venea si noi nu aveam nimic pregătit. Chiliile erau arse si clopotele topite, iar la biserica mare fusese de asemenea mistuit de flăcări acoperişul. Atunci m-am dus la Mănăstirea Neamţ să împrumut ceva bani. Dar nu mi-au dat, căci nu aveau fonduri.
Apoi am trecut pe la Protosinghelul Ioachim Spătaru, omul lui Dumnezeu! La el se afla un bun creştin din Bucureşti, Constantin Vâlsan, director general la Telefoane. Acesta, auzind că nu avem nimic pentru hram, mi-a dat 800.000 de lei, bani mulţi pe vremea aceea. Când am venit la Sihăstria, mă aştepta Părintele Ioil Gheorghiu, duhovnicul nostru, care se ruga lui Dumnezeu ca să primim ceva ajutor. Auzind de donaţia primită, s-a mirat si a mulţumit lui Dumnezeu”.
în primăvara anului 1946, credincioşii din comuna Rădăseni - Suceava, care fuseseră evacuaţi pe timpul războiului în pădurile din jurul Sihăstriei, au hotărât să construiască, în mod gratuit, un nou paraclis de iarnă în locul celui incendiat în anul 1941, cu acelaşi hram - Sfinţii Părinţi Ioachim si Ana.
Ctitorul acestui nou sfânt lăcaş a fost Ieromonahul si duhovnicul Gherasim Câmpanu, originar din acelaşi sat. Până la sfârşitul anului 1946, paraclisul era aproape gata. Lipsea doar catapeteasma, care era în lucru, si pictura interioară.
Prin aceasta, locuitorii din Rădăseni, ca si din alte sate, au săvârşit un act de recunoştinţă lui Dumnezeu si nevoitorilor din acest schit, pentru că au fost izbăviţi de primejdii si de moarte la Sihăstria, pe timpul războiului din vara anului 1944.
In aceşti doi ani, 1945-1946, a rânduit Dumnezeu să vină numeroşi tineri si vârstnici în obştea schitului, mărindu-se mult numărul vieţuitorilor. Aceasta s-a întâmplat din două motive. întâi, din cauza foametei si a sărăciei care ameninţau întreaga tară, si al doilea, pentru renumele deosebit pe care începuse să-1 aibă Protosin-ghelul Cleopa. De aceea Schitul Sihăstria luase o amploare atât duhovnicească, cât si materială deosebită.
Sufletul acestei propăşiri era, desigur, Părintele Cleopa, omul lui Dumnezeu, care începuse să fie tot mai vestit în partea locului. Căci în timp ce alte mănăstiri si schituri aveau lipsă de personal si mai ales lipsă de părinţi duhovniceşti, Sihăstria înflorea din zi în zi datorită blândului si milostivului egumen al acestui schit. El era părinte, tată si povăţuitor sufletesc al tuturor: călugări, intelectuali, credincioşi de rând, săraci si cerşetori.
Zilnic era căutat de toţi si stătea în mijlocul multimii, ajutând, sfătuind, mustrând, hrănind si împăcând pe fiecare. Astfel, Părintele Cleopa s-a făcut cunoscut în tară mai ales prin darul cuvântului si prin predici, apoi prin spovedanie si sfătuire duhovnicească, si, al treilea, prin milostenie.
Datorită bunătăţii si înţelepciunii sale duhovniceşti, Dumnezeu sporea harul si darul în el si le revărsa peste obştea acestui schit, cu rugăciunile Preasfintei Născătoare de Dumnezeu, ocrotitoarea acestui sfânt aşezământ.
EPISCOPUL SFANŢ IO AN DIN MUNŢII SIHLEI SI PĂRINTELE CLEOPA
Fericitul Episcop Ioan s-a întâlnit întâia oară cu fraţii Constantin si Vasile în toamna anului 1930, în Munţii Sihlei, la locul numit „Râpa lui Coroi”, când i-a profeţit lui Vasile prin fratele său Constantin „că trebuie să se pregătească că are de mers o cale lungă”. într-adevăr, după sase luni, fratele Vasile s-a mutat la Domnul.
Despre alte întâlniri ale acestui episcop minunat cu Părintele Cleopa nu avem cunoştinţă; dar credem că ele au avut loc cu siguranţă. Insă vremurile tulburi din anii 1940-1950 au făcut să nu se vorbească în public despre acest episcop sfânt, care s-a nevoit în această zonă până după anul 1951.
Cele trei „întâlniri” din anii 1946-1947 ale Proto-singhelului Teodul Varzare, duhovnicul Mănăstirii Agapia, cu acest sfânt episcop, în Poiana Trapezei, pe poteca ce coboară dinspre Agapia spre Sihăstria, sunt destul de concludente.
Prima întâlnire a avut loc în primăvara anului 1946, când episcopul a cerut să i se aducă hârtie si cerneală „că are ceva de scris”.
Văzând pe duhovnic, episcopul 1-a binecuvântat cu amândouă mâinile si i-a zis cu glas profetic: „Părinte Teodul, te duci la Sihăstria, la Părintele Cleopa? De multe ori mă duc si eu la Sihăstria si stau la slujbă în biserică, însă, cu darul lui Dumnezeu, nu mă vede nimeni! Ştiu că sfinţia ta vrei să te retragi din Agapia la Sihăstria, dar să nu te duci. Rămâi acolo si fă ascultare, că nu degeaba te-a trimis Dumnezeu la Agapia. Acolo este mântuirea sfinţiei tale!”
Iată la ce măsură de sfinţenie ajunsese acest mare episcop si vas al Duhului Sfânt! El venea la sfintele slujbe la Sihăstria, dar nu-1 vedea nimeni. Insă el îl cinstea în chip deosebit pe Părintele Cleopa.
A doua întâlnire între Părintele Teodul si Episcopul Ioan a avut loc în vara aceluiaşi an, în acelaşi loc, când părintele i-a adus hârtie si cerneală după cum i-a cerut, dar nimeni nu ştie dacă fericitul episcop a scris ceva si ce anume.
Episcopul, binecuvântându-1 iarăşi cu amândouă mâinile, 1-a sărutat pe frunte si i-a zis: „Părinte Teodul, te duci la Sihăstria. Mai bine întoarce-te înapoi la Agapia, că Părintele Cleopa lipseşte azi din schit, căci este chemat la Mănăstirea Neamţ la consiliu!” Iată ce minunat era acest episcop plin de harul Duhului Sfânt! El se ruga pentru Părintele Cleopa si îl ajuta haric să povăţuiască bine acest sfânt locaş.
Astfel acest episcop sfânt, care fusese vicar la Mitropolia din Kiev până în anul 1918, după care s-a refugiat în România si s-a nevoit în Munţii Sihlei, era în strânsă legătură duhovnicească cu Mănăstirea Sihăstria si cu Părintele Cleopa cu care, probabil, se întâlnea fie tainic, noaptea, fie în Duhul Sfânt, prin sfânta rugăciune. Unii părinţi duhovnici cred că acest sfânt episcop se vedea uneori cu Părintele Cleopa, pe când acesta se retrăsese în anul 1948 în Munţii Sihăstriei, întrucât amândoi îşi aveau chiliile pustniceşti în partea locului.
Noi suntem încredinţaţi că cei ce slujesc lui Hristos cu inimă curată, se cunosc si aici si dincolo de mormânt, se caută unii pe alţii, se iubesc, se ajută si se roagă unii pentru alţii. Căci aceasta este bucuria cuvioşilor, lauda drepţilor si mângâierea sfinţilor, ca, atât „în trup”, cât si „în afară de trup”, să se cunoască haric unii cu alţii în Iisus Hristos, Mântuitorul lumii.
A treia si ultima întâlnire a Episcopului Ioan cu Părintele Teodul a avut loc în vara anului 1947, când dorea să se reîntoarcă în patria sa.
RIDICAREA SCHITULUI SIHĂSTRIA LA RANG DE MĂNĂSTIRE
In anul 1947, făcându-se cunoscut peste tot numele si activitatea duhovnicească si administrativă a Protosin-ghelului Cleopa Ilie, egumenul Schitului Sihăstria, Patriarhia Română a luat în atenţie eforturile de înnoire generală a acestui sfânt aşezământ monahal.
Cel dintâi care a propus ridicarea Schitului Sihăstria la rang de mănăstire independentă si de sine stătătoare, a fost Arhimandritul Teofil Pândele, care era director si inspector general la Ministerul Cultelor, si care supraveghea activitatea tuturor mănăstirilor din tară, atât pe linie de minister, cât si la nivel de Patriarhie.
Cercetând canonic si administrativ situaţia Schitului Sihăstria si constatând că acest aşezământ îndeplineşte toate condiţiile legale pentru a fi ridicat la rang de mănăstire, Arhimandritul Teofil Pândele a făcut un memoriu amplu pe care 1-a înmânat atât Patriarhului Nicodim si Mitropolitului Moldovei, Irineu Mihălcescu, cât si Ministerului Cultelor. Cercetându-se la fata locului, s-a constatat că Schitul Sihăstria are o obşte de peste 50 de vieţuitori si că desfăşoară o activitate duhovnicească si misionară deosebită în partea locului, fiind condusă de un stareţ autodidact de mare renume.
Luând în considerare toate acestea, la propunerea Mitropoliei Moldovei, Patriarhul României a aprobat ridicarea Schitului Sihăstria la rang de mănăstire cu decizia patriarhală nr. 299/30 iunie 1947, precum si ridicarea Protosinghelului Cleopa Ilie la rang de arhimandrit cu decizia patriarhală nr. 379/19 septembrie 1947.
Aceasta s-a hotărât întrucât el a reuşit ca, numai în cinci ani de zile, să facă dintr-un schit ars integral, o mănăstire renumită si bine organizată.
Hirotesia în arhimandrit a Părintelui Cleopa a fost făcută de Episcopul Valerie Moglan, Vicarul Mitropoliei Moldovei, în Mănăstirea Sihăstria, la 19 septembrie 1947. In predica sa, Episcopul Valerie a adresat Arhimandritu-lui Cleopa următoarele cuvinte: „Părinte Cleopa, primeşte bastonul acesta. Cine ascultă de sfinţia ta, de Dumnezeu ascultă! Cine nu ascultă, poţi să-1 baţi cu toată pădurea, că om din el tot nu mai faci!”
Dăm mai jos actul sinodal de ridicare la rang de mănăstire a Schitului Sihăstria - Neamţ, cu hramul Naşterea Maicii Domnului:
PATRIARHUL ROMÂNIEI
Nr. 298 Cabinet 1947 iunie 30
DECIZIUNEAnr.299
Din mila lui Dumnezeu, Nicodim, Arhiepiscop al Bucureştilor, Mitropolit al Ungro-Vlahiei si Patriarh al României.
Având în vedere raportul Nr. 83/947, al Sf. Schit Sihăstria din Jud. Neamţ, prin care solicită ridicarea la rangul de Mănăstire;
Având în vedere, că personalul Sf. Schit trece de 50 de persoane;
Având în vedere dragostea si abnegaţia cu care personalul Sf. Schit Sihăstria din jud. Neamţ îşi îndeplineşte îndatoririle monahale,
DECIDEM:
Art. I. - Sf. Schit Sihăstria, din jud. Neamţ, se ridică la rangul de Mănăstire, numindu-se pe viitor „Sf. Mănăstire Sihăstria”, jud. Neamţ.
Art. II. - P.C. Păr. Stareţ al Sfintei Mănăstiri Neamtu-Secu, jud. Neamţ, este însărcinat cu aducerea la îndeplinire a prezentei Deciziuni.
Dată în şedinţa noastră Patriarhală, astăzi 30 Iunie 1947.
PATRIARH, NICODIM
Odată cu această hotărâre sinodală, a trecut sub ascultarea Mănăstirii Sihăstria si Schitul Sihla, care era condus atunci de Ieromonahul Clement Popovici. De asemenea, a fost transferată în posesia Mănăstirii Sihăstria poiana numită Piciorul Crucii, precum si Muntele Tăciu-nele.
Aceste puţine date s-au scris pentru a nu fi uitate în timp de cei ce vor urma după noi.
TUNDEREA IN MONAHISM A MAMEI PĂRINTELUI CLEOPA
Nemai având pe nimeni acasă, bătrâna mamă Ana Ilie plângea zilnic pentru cei nouă copii mutaţi de timpuriu la Domnul. Singura ei alinare în sat era biserica si cimitirul. în fiecare sărbătoare era nelipsită de la biserică, iar după slujbă îşi plângea copiii în cimitir.
Ultimul ei sprijin era acum Părintele Cleopa, sta-retuş Sihăstriei, care fusese ales de Dumnezeu să slujească Biserica lui Hristos.
Copiii îi muriseră toţi de tineri, în afară de Părintele Cleopa, iar soţul ei, Alexandru, se mutase si el la cele veşnice, în anul 1943.
Despre acest moment părintele povestea: „Când a murit tata, mama îmi trimitea telegramă după telegramă, chemându-mă la înmormântare.
Mai târziu, când ne-am întâlnit, mama m-a întrebat:
-	De ce n-ai venit la înmormântarea tatei?
-	Eu am venit la mănăstire si nu mai am tată, nici mamă! am răspuns.
Cum aşa? Eu nu sunt mama ta? întrebă bătrâna printre lacrimi.
-	Vino la mănăstire si atunci eşti mama mea!”
într-o toamnă târzie de noiembrie, din anul 1946, Părintele Cleopa si-a adus mama din satul natal, Suliţa, la Schitul Sihăstria, pentru a fi închinoviată în obştea Mănăstirii Agapia Veche.
Aici se ruga în biserică ziua si noaptea si se bucura mult pentru fraţii tineri veniţi să slujească lui Hristos, socotindu-i ca pe proprii ei copii.
în toamna anului 1947, la 21 septembrie, mama Părintelui Cleopa a fost tunsă în monahism pe seama Mănăstirii Agapia Veche, schimbându-i-se numele din Ana în Agafia. Apoi a fost închinoviată în obştea acestei mănăstiri, în primăvara anului 1948, si încredinţată unei maici duhovniceşti, numită Olimpiada. Aici s-a nevoit în chip monahicesc peste 20 de ani, rugându-se lui Dumnezeu ziua si noaptea, împărţindu-si bucuriile si necazurile cu cele trei ucenice ale ei, monahiile Mihaela, Iustina si Iulia.
în fiecare zi Maica Agafia căra lemne la bucătărie, deşi era bătrână. Ucenica ei îi zicea: „Maică Agafie, de ce cari lemne cu spinarea la bucătărie?” Iar ea răspundea: „Dar eu să mănânc mâncarea degeaba?”
Când venea câte un sărac la Agapia Veche si maica nu avea bani, lua de la ucenicele ei câte ceva si le spunea: „Am luat de la voi oleacă, că eu nu am!” Iar ele îi răspundeau: „Bine, Maică Agafie, că ai luat”. Ea însă dădea totul la săraci!
Maica Agafia si când era în lume dădea multă milostenie la săraci. Uneori povestea că o ocăra soţul ei si îi zicea: „Măi femeie, eu degeaba aduc cu căruţa, că tu dai totul cu traista!”
Din timp în timp, Maica Agafia trecea muntele si venea la Sihăstria să vorbească cu Părintele Cleopa si să plângă la mormintele fiilor ei din cimitir: rasoforul Vasile si monahul Gherasim. Apoi se întorcea la Agapia Veche, mângâiată de cuvintele părinţilor din Sihăstria.
O MINUNE A MAICII DOMNULUI
Era în vara anului 1947. Arhimandritul Cleopa pleca la Bucureşti să aducă obiecte bisericeşti pentru noul paraclis. Ajungând în capitală, părinţii de la Patriarhie l-au invitat la o întâlnire duhovnicească în casa profesorului universitar Alexandru Mironescu, unde erau deja adunaţi numeroşi preoţi, profesori si credincioşi.
Intre ei erau si Arhimandriţii Benedict Ghius, Dosoftei Morariu, Gherontie Ghenoiu, Părintele Profesor Dumitru Stăniloae si mulţi alţi intelectuali. Se puneau întrebări si se dădeau răspunsuri duhovniceşti. în acel moment a intrat în sală si Părintele Cleopa. Invitaţii s-au sculat în picioare si, cerând binecuvântare, aşteptau ca părintele să le vorbească cuvânt de folos.
Fiind rugat, Părintele Cleopa a început să le spună un cuvânt de la Sfinţii Părinţi despre cinstirea Maicii Domnului. In timp ce vorbea el, deodată s-a săvârşit o minune!
Icoana mare a Maicii Domnului din perete, pe care era închipuit si Proorocul David, a început să se clatine tare timp de câteva minute si să scoată un sunet ca de harpă. Părinţii si credincioşii adunaţi în sală, fiind cuprinşi de emoţie, nu ştiau ce minune să fie aceasta. Unii plângeau, alţii îşi făceau cruce, alţii se închinau la icoana Maicii Domnului, iar alţii se rugau cu lacrimi, fiind cuprinşi de uimire.
Dintre toţi, Arhimandritul Benedict Ghius a fost cel mai mult mişcat, repetând mereu: „Maica Domnului... Maica Domnului... O minune!... O minune!”
După câteva minute, icoana s-a oprit pe loc, pendulul bătea normal si toţi, cuprinşi de emoţie, se rugau la Maica Domnului să aibă milă de tara si de poporul român. Această minune a Maicii Domnului cu Pruncul în braţe a întărit mult în credinţă pe toţi cei ce erau de fată, mângâindu-le sufletul.
După ce Părintele Cleopa si-a încheiat cuvântul, au cântat cu toţii axionul Maicii Domnului si s-au retras fiecare cu gândul la minunea săvârşită. Cei mai mulţi au considerat că prin această minune Maica Domnului a binevoit să arate un semn de îmbărbătare si de mângâiere pentru bine credinciosii creştini, într-un moment în care urmau să vină grele încercări peste tara noastră.
SFINŢIREA NOULUI PARACLIS
Primul paraclis al Schitului Sihăstria, cu hramul Sfinţii Părinţi Ioachim si Ana, a fost construit în anul 1846, de duhovnicul Calistrat de la Mănăstirea Secu. In anul 1941, arzând vechiul paraclis, credincioşii din comuna Rădăseni au construit alături un nou paraclis din lemn, cu acelaşi hram.
Tot acum s-a terminat si catapeteasma din lemn de stejar, sculptată de fraţii Vasile si Ioan Resmerită, din comuna Grumăzesti - Târgu Neamţ si s-au cumpărat sfintele vase, vesminte si celelalte obiecte de cult necesare.
In toamna anului 1947, paraclisul cu hramul Sfinţii Părinţi Ioachim si Ana era pregătit pentru sfinţire. Data sfinţirii s-a stabilit la 26 octombrie, când se prăznuieşte Sfântul Mare Mucenic Dimitrie, Izvorâtorul de Mir.
Slujba de sfinţire s-a săvârşit de Episcopul Valerie Moglan, de la Mănăstirea Neamţ, care a rostit si un frumos cuvânt duhovnicesc.
In aceeaşi toamnă, după terminarea lucrărilor din paraclis, Părintele Cleopa căuta un pictor să picteze interiorul. Dar nu era mulţumit cu cei care se ofereau.
Atunci a rânduit Dumnezeu să se afle un pictor iscusit, basarabean, numit Ioan Protcencu, originar din Ucraina, care lucra icoane pentru biserici în apropierea Capitalei. La stăruinţa Părintelui Cleopa, pictorul a fost adus la Sihăstria si, în primăvara anului 1948, a început pictura murală în paraclis. El era un creştin profund si meditativ. Se ruga mult, vorbea foarte puţin si practica rugăciunea lui Iisus. Picta numai cu post. Iar după ce mânca, nu mai picta nimic în acea zi, considerând un păcat să picteze după masă. După ce se odihnea puţin pe o bancă din livadă, întotdeauna singur, se întorcea la camera sa si pregătea vopsele pentru ziua următoare.
înainte de sfârşitul lui a primit schima monahală sub numele de Irineu. Viata lui exemplară îi îndemna si pe fraţii din mănăstire să se nevoiască mai mult pentru mântuirea lor.
BUCURII SI NECAZURI
Nu putem trece sub tăcere necazurile pe care le suferea Mănăstirea Sihăstria, si mai ales stareţul acestui sfânt aşezământ, spre sfârşitul anului 1947, datorită unei vestite bande de tâlhari, care au prădat mănăstirile si oamenii din zona Neamţ timp de peste 6 ani, făcând peste tot tulburare, pagubă si sminteală.
Mănăstirea Sihăstria si Schitul Sihla, în zona cărora se adăposteau hoţii, au pătimit multe de la ei, fiind mai izolate de celelalte mănăstiri.
îndată după sfinţirea paraclisului, incinta mănăstirii a fost înconjurată de hoţi.
Credincioşii au fost reţinuţi în biserică sub ameninţarea armelor, iar ei au luat tot ce au găsit mai bun în magazia mănăstirii.
Despre această întâmplare spunea Părintele Cleopa: „într-o seară, pe când eram stareţ si stăteam la slujba privegherii în biserică, a venit Baltă cu ai lui, m-au scos de la slujbă si mi-au cerut vin, mâncare si bani. Si fiindcă nu aveam nimic, m-au luat, m-au dus în pădure si m-au legat de un copac ca să mă împuşte. Atunci unul dintre ei i-a spus celui mai mare: „Nu îţi aduci tu aminte cum ne dădea să mâncăm când era la stână? Si acum vrei să-1 împuşti?” Si s-au luat la ceartă între ei si au plecat în pădure, iar pe mine m-au dezlegat si am venit la mănăstire”.
A doua zi, Părintele Cleopa, întristat de toate acestea, s-a dus la Episcopul Valerie din Mănăstirea Neamţ si i-a cerut sfat:
-	Preasfinţite, ce să facem să scăpăm mănăstirea de aceşti hoţi, care ne pradă si ne tulbură de sase ani?
-	Părinte Cleopa, ştii ce să faceţi? Să faceţi privegherea Acoperământului Maicii Domnului în fiecare marţi seara si să citiţi ziua si noaptea la Psaltire în biserică câte două ore fiecare, de la stareţ până la ultimul frate. Dacă veţi face aşa, Maica Domnului va îndepărta pe aceşti hoţi si vă va binecuvânta cu tot ce aveţi trebuinţă, iar mănăstirea va fi păzită de orice primejdie!
Auzind aceasta, stareţul Cleopa a rânduit să se facă privegherea Acoperământului Maicii Domnului în mod regulat, marţi seara, iar Psaltirea să se citească neîncetat în biserică, când nu este slujbă. Această rânduială se respectă neştirbit până astăzi, iar acei răufăcători au fost prinşi si pedepsiţi după lege. De atunci Mănăstirea Sihăstria a fost păzită de toate primejdiile, cu rugăciunile Maicii Domnului, protectoarea acestui sfânt lăcaş.
CUM A IZBĂVIT PĂRINTELE CLEOPA O FEMEIE DE LA MOARTE
In anul 1947, într-o noapte din postul Crăciunului, Părintele Cleopa a spovedit multă lume până după ora 12 si se simţea obosit. Când voia să se odihnească puţin, a intrat o femeie tulburată, care plângea, si i-a zis:
-	Părinte, stau aici de sase ore... Am venit să mă spovedesc, căci am păcate foarte mari pe suflet.
-	Femeie, sunt obosit. Te rog să vii dimineaţă.
-	Părinte, dacă nu mă primeşti acum la spovedanie, eu mă duc să mă omor. Uite, am si o funie la mine. Am făcut păcate mari si am avortat mulţi copii.
Primeşte-mă, că nu mai pot răbda!
Atunci părintele a spovedit pe acea femeie, a îmbărbătat-o, a întărit-o sufleteşte, i-a dat canon de pocăinţă si a dezlegat-o de păcatele ei cele mari. A doua zi, după Sfânta Liturghie, femeia a luat aghiasmă mare, a sărutat sfintele icoane si s-a întors liniştită la casa sa. Asemenea cazuri dificile se repetau de mai multe ori, însă Părintele Cleopa, cu blândeţea si înţelepciunea sa, reuşea întotdeauna să-i mângâie, să-i liniştească si să-i împace pe toţi.
ÎNCHINOVIEREA PĂRINTELUI PAISIE LA SIHĂSTRIA
În calitate de egumen si apoi stareţ la Mănăstirea Sihăstria, Arhimandritul Cleopa dorea mult să aducă în obştea sa pe cel dintâi părinte duhovnicesc al său, Ieroschimonahul Paisie. Cu voia lui Dumnezeu, în anul 1948, la 1 decembrie, marele duhovnic Paisie Olaru de la Schitul Cozancea a fost închinoviat în obştea Mănăstirii Sihăstria, spre mângâierea si bucuria tuturor.
Chiar din primele zile, Ieroschimonahul Paisie a fost rânduit să povăţuiască si să mărturisească credincioşii care veneau aici în număr tot mai mare. Astfel, Mănăstirea Sihăstria, atât prin stareţul ei de atunci, cât si prin duhovnicii iscusiţi care-i avea, a creat un curent înnoitor de viată duhovnicească în mănăstirile din ţinutul Neamţ.
Zilnic veneau călugări si credincioşi la Sihăstria, din alte mănăstiri si aşteptau să vorbească cu Părintele Paisie duhovnicul si să-si deschidă inima înaintea lui.
Preoţi, călugări, credincioşi de prin sate si oraşe, intelectuali si tineri de toate vârstele ieşeau luminaţi din chilia sa si dădeau laudă lui Dumnezeu pentru că le-a rânduit un părinte duhovnicesc atât de blând si iscusit.
Vinerea era zi de spovedanie săptămânală a monahilor. Mai mult de jumătate din obştea Mănăstirii Sihăstria se mărturisea regulat la Părintele Paisie si se mângâia de înţelepciunea, tăcerea si smerenia sa. Părintele nu vorbea mult, ci zidea duhovniceşte pe toţi mai ales prin bunătatea si statornicia sa. în general reuşea să spovedească în medie între 50 si 100 de suflete pe zi, monahi si credincioşi din toate zonele tării.
PRIMA RETRAGERE IN MUNŢI A ARHIMANDRITULUI CLEOPA
Părintele Cleopa, umblând mulţi ani cu oile mănăstirii prin munţi, cunoştea toate locurile si chiliile pustnicilor din zona Sihlei si a Sihăstriei. De asemenea cunoştea si numeroşi călugări sihastri foarte nevoitori, care se osteneau în adâncul codrilor, necunoscuţi de nimeni afară de Dumnezeu si de duhovnicii lor.
In anul 1948, la 21 mai, când se prăznuiesc Sfinţii împăraţi Constantin si Elena, cuvioşia sa a slujit Sfânta Liturghie cu un sobor de preoţi si a rostit predica zilei, lăudând râvna marilor împăraţi, care au dat libertate creştinilor si au construit numeroase biserici.
Sfinţia sa povestea mai târziu ucenicilor săi: „în ziua Sfinţilor împăraţi Constantin si Elena ţineam predică si am zis: „Să dea Dumnezeu ca si conducătorii noştri de acum să fie ca Sfinţii împăraţi, ca să-i pomenească Biserica în veac!” Atunci unul din popor m-a si înregistrat si nici n-am apucat să-mi scot vesmintele, că a venit o maşină si mi-au zis să merg cu ei. M-au dus la Târgu Neamţ si acolo m-au pus într-un beci care nu avea decât un pat de ciment. Apoi m-au anchetat timp de cinci zile, ţinându-mă fără apă si fără mâncare. Pe urmă mi-au dat drumul”.
După câteva zile, un creştin binefăcător i-a spus în taină Părintelui Cleopa să se retragă pentru un timp, fie în munţi, fie în altă parte. Auzind de aceasta, stareţul s-a consultat cu câţiva duhovnici si în acea noapte s-a retras în Munţii Sihăstriei, la locul numit „Piciorul Cucului”, în adâncul pădurii, la peste sase kilometri mai sus de mănăstire. Acolo si-a făcut un bordei din lemn în pământ si se ruga neîncetat ziua si noaptea, cerând ajutorul si mila lui Dumnezeu si a Maicii Domnului.
O dată pe săptămână venea noaptea ieromonahul Macarie, îl spovedea si îi aducea câte ceva de mâncare. Mai venea uneori si monahul Antonie de la stână, cu care făcuse ascultare la oi.
Ne spunea Părintele Cleopa că, pe când îşi făcea bordeiul, veneau nişte păsărele si se aşezau pe creştetul lui. Iar când s-a împărtăşit prima dată în fata bordeiului, au venit la el un stol de păsări, cum nu mai văzuse niciodată până atunci. Ele aveau pe frunte un semn în formă de cruce si cântau foarte frumos tot timpul cât s-a împărtăşit. Apoi au zburat.
Mai târziu, terminându-si Sfintele Taine, s-a hotărât să săvârşească Sfânta Liturghie. După ce s-a pregătit, citindu-si toate rugăciunile, a aşezat Sfântul Antimis pe o buturugă din apropiere si a început slujba. Când a dat binecuvântarea, zicând: Binecuvântată este împărăţia Tatălui si a Fiului si a Sfântului Duh, acum si pururea si în vecii vecilor. Amin, a apărut din nou un stol de păsărele foarte frumoase. Păsărelele s-au aşezat într-o tufă din apropiere si au început să cânte. Părintele s-a întrebat în sine: „Ce să fie aceasta?” Dar un glas tainic i-a spus: „Aceştia sunt cântăreţii de la strană!”
Apoi a continuat Sfânta Liturghie si s-a împărtăşit. După ce a făcut otpustul, păsărelele au zburat. Si zicea Părintele Cleopa că de atunci nu a mai văzut în pădure păsări aşa de frumoase ca acelea. Desigur, faptul că s-a împărtăşit si minunea cu păsărelele l-au mângâiat foarte mult. Deci a mulţumit din inimă lui Dumnezeu pentru multa Sa iubire de oameni.
Cât timp a stat în acest loc, 1-a mai ajutat Protosinghelul Ioil Gheorghiu, monahul Antonie de la oi si un creştin din satul Mitocul Bălan. Semnalul de întâlnire cu părintele Antonie era acesta: ucenicul lovea o dată într-un copac si dacă părintele auzea lovitura, lovea si el o dată, în alt copac. Dacă unul nu răspundea, celălalt aştepta până auzea semnalul dinainte stabilit.
Părintele Ioil îi aducea alimente, sare, grâu, pesmeţi si le punea sub un copac căzut, pentru că nu ştia nimeni locul unde avea bordeiul.
Părintele Cleopa se nevoia mult în bordeiul său din pământ, rugându-se ziua si noaptea. Pentru aceea si diavolii îi făceau multe ispite si-1 înspăimântau, fie treaz, fie prin somn si prin năluciri de tot felul, precum spunea mai târziu ucenicilor săi:
„Odată, pe la miezul nopţii, citeam pravila, fiind la Acatistul Acoperământului Maicii Domnului. Deodată a început un duruit puternic. Măi, zic eu, este cutremur mare! Când am deschis oleacă uşa, am văzut o roată cât brazii de mare si nişte arapi împrejurul ei, cu furci de foc. Si a zis unul: „Acesta-i stareţul Sihăstriei! Băgaţi-l în roată!” Si imediat m-am trezit pe roată deasupra. Roata se învârtea si ei stăteau gata cu furcile, ca să cad de pe roată în furcile lor.
Dar eu aveam la mine Acatistierul si am zis: „Daţi-vă la o parte, că am acte de la Maica Domnului!” Atunci n-am mai văzut nici roată, nici nimic... Si m-am trezit în bordei”.
Părintele Cleopa citea zilnic Acatistul Acoperământului Maicii Domnului. într-o zi, când a deschis cartea să citească, a simţit o bună mireasmă de crini si de trandafiri. Atunci s-a rugat lui Dumnezeu să depărteze de la el acea mireasmă, pe care a simţit-o timp de 40 de zile, când deschidea cartea si voia să citească Acatistul Acoperământului, temându-se să nu fie o înşelare de la vrăjmaşul. Si n-a mai citit acatistul un timp, dându-si seama că acel miros este înşelare de la diavolul, ca să-1 arunce în mândrie. Căci spunea Părintele Cleopa: „Când te rogi, nu este bine să primeşti nici un fel de miros sau vreo impresie simţită, că atunci vin si dracii de fată si vor să te arunce în mândrie”. Când a reluat citirea acatistului, nu a mai simţit acea mireasmă. Aşa a scăpat de cursele diavolului!
După sase luni de retragere în munţi, Arhimandritul Cleopa a fost readus ca stareţ în obştea Mănăstirii Sihăstria, spre bucuria tuturor, atât a călugărilor, cât si a credincioşilor.
După 40 de ani, Părintele Cleopa împreună cu doi ucenici au plecat pentru a căuta bordeiul în care a stat în anul 1948. Au mers încet prin pădure câteva ore la locul unde se nevoise părintele, dar nu l-au aflat. Apoi au plecat mai departe. Când s-au întors, fiind obosiţi, s-au aşezat pe marginea unei râpe, pentru a gusta ceva.
In timp ce mâncau, Părintele Cleopa a observat că erau aşezaţi chiar pe locul bordeiului. Acum însă era dărâmat. Se mai puteau vedea doar bucăţi de lemn, carton, si fier. Părintele era foarte bucuros că si-a găsit bordeiul din anii tinereţii si a zis: „Iată o adevărată minune! Când credeam că ne-am ostenit în zadar, Domnul ne-a bucurat cu aflarea bordeiului!” Apoi, dând slavă lui Dumnezeu, s-au întors la mănăstire.
ARHIMANDRITUL CLEOPA STAREŢ LA MĂNĂSTIREA SLATINA
După aproape un an de linişte, s-a aşternut iarăşi întristare peste obştea Mănăstirii Sihăstria. Era în luna august, anul 1949, când Arhimandritul Cleopa a fost chemat la Sfânta Patriarhie de către Patriarhul Justinian, care îl aprecia foarte mult, si a fost rânduit să plece cu un grup de 30 de călugări din obştea Mănăstirii Sihăstria la Mănăstirea Slatina - Suceava, pentru a înnoi obştea si viata duhovnicească de acolo.
Reîntors la Sihăstria, Părintele Cleopa a ales 30 de părinţi, duhovnici, preoţi, monahi si rasofori, printre care si Ieroschimonahul Paisie Olaru. Apoi, lăsând stareţ la Sihăstria pe Protosinghelul Ioil Gheorghiu, ucenicul marelui stareţ Ioanichie Moroi, a rânduit plecarea la 30 august 1949.
Ruperea obştii în două si despărţirea dintre ei a fost dureroasă pentru toţi. Fiecare lăcrima si se ruga, cerând ajutorul Maicii Domnului. Apoi Părintele Cleopa cu cei 30 de părinţi si fraţi au fost însoţiţi pe cale de tot soborul, iar în apropiere de Pârâul Alb si-au luat rămas bun unii de la alţii, sărutându-se si lăcrimând. în clipa aceea tocmai venea la Sihăstria duhovnicul Mănăstirii Agapia, Arhimandritul Maxim, un mare protopsalt si un părinte hotărât si iscusit.
Asistând la această despărţire, i-a încurajat si pe unii si pe alţii, zicând: „Părinţilor, de ce sunteţi aşa întristaţi? Sfinţii Părinţi si-au dat viata pentru Hristos si au apărat Ortodoxia, iar sfinţiile voastre plângeţi aici ca la râul Babilonului? Auziţi cum cântă Biserica: „Sfinţilor mucenici, care bine v-aţi nevoit si v-aţi încununat, rugaţi-vă Domnului să se mântuiască sufletele noastre!” Deci, faceţi ascultare si vă va ajuta Dumnezeu cu rugăciunile Maicii Domnului!” Apoi au cântat „Cuvine-se cu adevărat” si „Apărătoare Doamnă” si s-au despărţit.
Mănăstirea Slatina, ctitoria lui Alexandru Lăpuşneanu, din anul 1554, care avea doar şapte bătrâni în vechea obşte, îi aştepta. începutul a fost mai greu, dar în câteva luni de zile noua obşte s-a acomodat si toate au intrat în normal.
Părintele Cleopa a început înnoirea vieţii duhovnicesti la Slatina, punând în bună rânduială sfintele slujbe de zi si de noapte si Sfânta Liturghie. A rânduit, de asemenea, spovedania săptămânală, scoală monahală pentru fraţi si viată de obşte după modelul Sfântului Teodor Studitul.
Din anul 1950 s-au închinoviat la Slatina si câţiva teologi iscusiţi, care îl stimau în mod deosebit pe Părintele Cleopa. Intre aceştia amintim pe Protosinghelul Petroniu Tănase, Ierodiaconul Antonie Plămădeală, viitorul mitropolit al Ardealului, Arhimandritul Dosoftei Morariu, Protosinghelul Gherontie Bălan, Ieroschimonahul Daniil Tudor si Ieromonahul Arsenie Papacioc.
Toţi aceştia îl ajutau pe Părintele Cleopa la buna organizare a acestei mănăstiri voievodale, făcând din Mănăstirea Slatina o adevărată academie duhovnicească, unică în acea vreme în întreaga tară.
Vestea înnoirii acestei mănăstiri s-a răspândit peste tot, încât veneau în pelerinaj numeroşi credincioşi, studenţi, intelectuali, oameni de toate vârstele si clasele sociale, si primeau sfaturi de la Părintele Cleopa si de la ceilalţi duhovnici. Sub povăţuirea Protosinghelului Petroniu s-a organizat si un frumos cor bisericesc, format din peste 30 de fraţi tineri, care te mişca până în adâncul sufletului.
Aşa a început înnoirea duhovnicească a Mănăstirii Slatina.
POVATUITOR DUHOVNICESC AL MAI MULTOR MĂNĂSTIRI DIN MOLDOVA
Arhimandritul Cleopa a fost rânduit de Mitropolia Moldovei să supravegheze si să îndrume viata duhovnicească a mai multor mănăstiri din împrejurimi: Putna, Moldo vita, Râsca, Sihăstria si schiturile Sihla si Rarău, după modelul Mănăstirii Slatina. De aceea mergea cu regularitate la fiecare dintre ele si, după ce le cerceta si dădea sfaturi duhovniceşti, se întorcea din nou la Slatina.
Preacuviosia sa punea accent cel mai mult pe ascultarea cu dragoste, spovedania săptămânală, rugăciunea „Doamne Iisuse” si participarea la sfintele slujbe; iar la chilii cerea pravila rânduită si împlinirea canonului călugăresc. Căci numai aşa se pot forma călugări buni, râvnitori pentru Hristos, ascultători si smeriţi. Iar când se iveau anumite tulburări sau ispite în aceste mănăstiri, părintele trimitea unul sau doi duhovnici si făcea pace si linişte.
In toate mănăstirile amintite mai sus se făcea regulat scoală monahală si se menţinea aceeaşi rânduială de viată duhovnicească.
Timp de trei ani de zile, toate aceste mănăstiri au progresat mult în viata monahală, datorită atât stareţilor respectivi, cât mai ales Arhimandritului Cleopa, care supraveghea îndeaproape buna desfăşurare a vieţii duhovniceşti, spre lauda lui Dumnezeu si bucuria credincioşilor.
CUM A SCĂPAT PĂRINTELE CLEOPA DE STARETIA MĂNĂSTIRII NEAMŢ
Pe la începutul anului 1951, Patriarhul Justinian, dorind să înnoiască duhovniceşte Mănăstirea Neamţ, cea mai mare lavră din tară, a propus să-1 transfere pe Arhimandritul Cleopa la Neamţ cu 70 de călugări din Slatina si Sihăstria.
Părintele Cleopa, auzind aceasta, s-a întristat mult si s-a rugat Maicii Domnului să-1 izbăvească de această ispită, amintindu-si de sfatul duhovnicului Vichentie de la Mănăstirea Agapia, care spunea: „Măi băiete, când vei da de necazuri mari, să posteşti trei zile si să te rogi cu lacrimi si Dumnezeu te va învăţa ce să faci!” Si iată cum a procedat.
într-o noapte s-a închis în chilia sa, ştiind numai ucenicul său, Ieromonahul Serapion, si s-a rugat cu post timp de şapte zile, de luni până Duminică.
După şapte zile, noaptea, cum stătea pe scaun si aţipise puţin, a văzut o lumină cerească în jurul icoanei Maicii Domnului din perete. Apoi Maica Domnului i-a grăit din icoană, zicându-i: „Nu te întrista pentru tulburările de la Mănăstirea Neamţ, că le voi linişti eu. Dar să nu fii în îndoială”. Căci un gând îi spunea să se ducă la Neamţ si altul, să se ducă la pustie.
Apoi s-a dus la duhovnicul său, Ieroschimonahul Paisie, s-a spovedit si i-a spus tot ce a auzit si a văzut la icoana Maicii Domnului din chilie. Bătrânul i-a zis: „Este un semn dumnezeiesc. Dar nu mai spune deocamdată nimănui vedenia aceasta.
Acum pregăteşte-te si mâine să te împărtăşeşti. Si de va fi de la Dumnezeu să te ducă la Mănăstirea Neamţ, Maica Domnului o să te ajute. Iar de nu va fi voia Lui, vei rămâne pe loc”.
A doua zi, după Sfânta Liturghie, Părintele Cleopa a primit vestea că patriarhul s-a sfătuit cu mai mulţi si a hotărât să rămână lucrurile pe loc, ca mai înainte. Aşa s-au liniştit toate, cu rugăciunile Maicii Domnului si cu binecuvântarea duhovnicului său, Ieroschimonahul Paisie.
A DOUA RETRAGERE ÎN MUNŢI
A STAREŢULUI CLEOPA,
ÎNTRE ANII 1952-1954
Până în primăvara anului 1952, Mănăstirea Slatina a înflorit mult, numărându-se printre cele mai organizate mănăstiri din tara noastră. Acum avea peste 80 de vieţuitori, dintre care 60 erau tineri. Credincioşii veneau în sărbători să asculte sfintele slujbe si predica Părintelui Cleopa, care mişca inimile tuturor. Astfel toate se desfăşurau în pace si cu bună rânduială. însă Părintele Cleopa spunea în taină către ucenicii săi: „Eu sunt numai cu trupul aici la Slatina, dar cu sufletul sunt tot acolo la Sihăstria, unde m-am călugărit si am trăit atâţia ani”.
Diavolul însă, care nu doarme niciodată, nu putea răbda buna nevoinţă si armonia monahilor din Mănăstirea Slatina. De aceea a îndemnat securitatea de atunci să facă o anchetă amănunţită în obştea acestei mănăstiri. Sosind noaptea, organele de securitate au venit într-un număr mare, au cercetat si ameninţat pe stareţ si pe cei mai de seamă din mănăstire. La urmă au reţinut pe câţiva dintre ei, în frunte cu Părintele Cleopa, Ieromonahul Arsenie Papacioc si fratele Constantin Dumitrescu.
Ducându-i la Fălticeni, i-au anchetat toată noaptea. Atunci Părintelui Cleopa i se reproşa: „Dumneata sabotezi economia naţională si spui că astăzi este Gheorghe, si mâine Vasile si este sărbătoare, iar oamenii pun ţapina jos si nu mai lucrează!”
Părintele Cleopa însă le răspundea: „Cum să nu spun că este sărbătoare, dacă este scrisă în calendar de Sfânta Biserică?” La sfârşit i-au spus părintelui să nu mai facă propagandă religioasă si i-au dat drumul.
Ajungând noaptea la mănăstire, Părintele Cleopa s-a spovedit la duhovnicul său si, cu sfatul lui, s-a retras în taină, împreună cu Ieromonahul Arsenie Papacioc, în Munţii Stânisoarei si în alte locuri necunoscute de noi, până s-au liniştit tulburările de la Slatina. Unul altuia se spovedeau si aveau Sfintele Taine cu ei, din care se împărtăşeau la două-trei săptămâni, ei nefiind împreună tot timpul. Au stat ascunşi multă vreme în pădurile din preajma satelor Negrileasa si Ostra, adăpostindu-se la o stână părăsită si primind alimente o dată pe lună de la un bun creştin, pe nume Straton.
Mulţi lupi erau atunci prin Munţii Stânisoarei, dar cei care le aduceau de mâncare nu se temeau de ei, pentru rugăciunile celor doi pustnici tăinuiţi.
După întoarcerea sa la Sihăstria, Părintele Cleopa povestea uneori momente din pribegia sa în munţi:
„Când eram prin pădure, pribeag, mă mai cercetau „prietenii” mei, care erau aceştia: moş martin si vicleana vulpe. Cu „moşul” scăpăm mai ieftin. Când îl auzeam mormăind, îi aruncam câte un cartof si pleca; dar cu vulpea nu era tot aşa. Ea venea noaptea până la uşa bordeiului si dacă, din întâmplare, uitam ceva de mâncare afară, bucuria ei. Avea ea grijă!
Odată am uitat ceaunul în care făceam mâncare. Mai avea ceva în el. A venit vulpea fără nici o ruşine si a început să mănânce. Eu am văzut-o pe ferestruică si am ieşit afară. Ea, când m-a văzut, a dat să fugă, dar toarta ceaunului i-a căzut după cap. Acum nu-mi era de mâncare, îmi părea rău de ceaun, că nu mai aveam în ce să fac mâncare. Fugeam după ea si strigam: „Lasă ceaunul!...” Dar ea, tot vicleană. S-a apropiat de o creangă, a agăţat ceaunul, a scos capul si a fugit. Eu am fost bucuros că mi-a rămas ceaunul!

Am avut si alţi prieteni mai grozavi. Aceştia erau pâsii sau şobolanii de pădure.
Dacă nu ştii să te organizezi, aceştia te lasă fără mâncare în toiul iernii. Aveam în chilie un sac cu posmag legat la grindă. Cum se lăsa seara, veneau si „enoriaşii”.
Au găurit bordeiul si veneau la posmag. Mie nu-mi era de posmag, pe cât mă supăram că nu pot să-mi fac pravila.
Cum începeam să citesc, ei începeau să ronţăie la posmag. Ce să fac? Am luat un băţ în mâna dreaptă si Psaltirea în mâna stângă. Aşa îmi făceam eu pravila: Doamne, auzi rugăciunea mea, iar cu bătui, „poc” după pâsii! După ce loveam, se făceau că-s morţi. Apoi continuam: ascultă cererea mea si alte câteva stihuri, si iar începeau să ronţăie si eu cu bâta iar îi loveam. Si iaca aşa îmi făceam eu pravila până am astupat toate găurile”.
Odată, mergând prin pădure, într-o toamnă târzie, 1-a prins o ploaie rece, care 1-a udat până la piele. Fiind foarte departe de bordei, a trebuit să meargă o bucată bună de drum cu hainele ude. Pe cale, fiind frig si suflând si un vânt rece, aproape a anchilozat si a căzut jos nu departe de bordei, fără a se mai putea mişca.
Părintele se gândea: „Acum voi muri si nu am Sfânta împărtăşanie la mine”.
Atunci s-a rugat fierbinte si încet-încet s-a târât până la adăpost. Acolo cu greu si-a făcut focul, s-a aşezat lângă el, s-a uscat si aşa si-a revenit si a scăpat de moarte.
Dar Părintele Cleopa a avut si altfel de ispite, după cum ne spunea:
„Eram într-o noapte la ora unu în bordei. Făcusem Miezonoptica si eram pe la sfârşitul Utreniei, când deodată aud: buf, buf, buf...! Se cutremura pământul. Eu am ieşit să văd ce se aude, dar când am deschis uşa la bordei am văzut afară o lumină mare si în lumină, o maşină de alamă cu multe roti.
Din ea a coborât un om înalt, cu ochii mari, pe jumătate albi si pe jumătate negri, care numai atât a zis apăsat: „Ce cauţi aici?” Atunci mi-am adus aminte ce zic Sfinţii Părinţi. Că dacă ai Sfintele Taine, II ai pe Hristos viu! Eu aveam Sfintele Taine într-o scorbură de brad în bordei. Si când am văzut aşa, am intrat repede înăuntru, am cuprins bradul cu Sfintele Taine în braţe si numai atât am zis: „Doamne Iisuse, nu mă lăsa!”
Să vezi tu atunci rugăciune când este dracul la uşă! Si când m-am uitat din nou afară, l-am văzut cum se dădea înapoi alungat de puterea lui Hristos. Lângă bordei era o râpă mare unde a căzut acel duh necurat. Dar cum a căzut? Când a ajuns la râpă, s-a dat de trei ori peste cap cu tot cu maşină si pe urmă a căzut si s-a făcut un zgomot mare de mi-au tiuit urechile până a doua zi la ora unu”.
Altădată, în timp ce stătea în bordei, a auzit iarăşi zgomot. Si când a ieşit afară, se făcea că începuse un adevărat război. Vedea tancuri venind spre el, soldaţi înarmaţi alergând, si i se părea că o întreagă armată încerca să-1 prindă. Atunci a început rugăciunea lui Iisus si toată nălucirea a dispărut.
Povestea si Părintele Arsenie o întâmplare din pustie cu Părintele Cleopa: „Ne-a apucat odată o ploaie mare într-o pădure nu prea înaltă, mare cât casa. Părintele Cleopa era într-o parte si eu într-altă parte. Căutam tufişuri mai dese să ne adăpostim. Părintele însă insista, aşa, pe sub ramuri, să vin la el. Până acolo erau cam 30 de metri. Eu ziceam că locul meu este mai bun, iar sfinţia sa zicea că locul lui. Atunci m-am gândit: „Nu! Stai, măi băiete! Ia să ascult eu pe Părintele Cleopa!” Am fugit de acolo si imediat a trăsnit locul acela în care am fost eu. M-a impresionat! Iată ce înseamnă ascultarea!”
În iarna anului 1953, fiind foarte frig, Părintele Cleopa era primit prin casele răzleţe ale credincioşilor. Seara, părintele ţinea câte un cuvânt de folos la cei din casă. Apoi zicea gazda: „Părinte, am un nepoţel. Să vină si el?” „Da, să vină!”
După un timp iarăşi zicea: „Părinte, am si o nepoată. Să vină si ea să asculte cuvântul?” „Să vină si ea!” Dar când observa părintele că se adună prea mulţi, lăsa un bileţel pe masă, pe care scria: „Eu am plecat. Iertaţi-mă!” si se retrăgea în munţi.
Pe când se afla la un credincios, a avut si o altă ispită. Vrăjmaşul, luând chip de veveriţă, s-a aşezat deasupra icoanei în camera unde locuia. Părintele, mâniindu-se, a aruncat cu ceva după ea. Dar imediat după aceea a început să plângă, căci, de fapt, trebuia să se folosească numai de rugăciune în lupta cu diavolul.
Părinţii Cleopa si Arsenie s-au nevoit în Munţii Stânisoarei până în vara anului 1954, când Patriarhul Justinian a obţinut aprobare ca cei doi nevoitori să se reîntoarcă la mănăstire sau să vină la Patriarhie.
Când au venit să-1 scoată din pustie pe Părintele Cleopa si să-1 ducă la Patriarhie, se temea ca nu cumva să fie o cursă. Dar a început a se ruga lui Dumnezeu ca să-i arate dacă trebuie sau nu să meargă. Atunci i-a venit în minte cuvântul Sfântului Ioan Scărarul, care zice: „Ruşine îi este păstorului să se teamă de moarte, când moartea este rânduită de ascultare”! Si si-a zis părintele: „Cine mă cheamă? Mă cheamă Patriarhul Bisericii! Dacă mă trimite la moarte, merg la moarte!”
Astfel, după mai bine de doi ani de nevoinţă pustnicească, Părinţii Cleopa si Arsenie au plecat la Bucureşti însoţiţi de Ieroschimonahul Daniil Tudor.
Aici au fost primiţi cu multă dragoste de Patriarhul Justinian, cu care se sfătuiau duhovniceşte în fiecare seară.
Apoi au fost trimi si la mai multe mănăstiri din jurul Capitalei pentru a spovedi si a povăţui pe călugări.
După aceea Părinţii Cleopa si Arsenie s-au reîntors la Mănăstirea Slatina, spre bucuria călugărilor si a credincioşilor din partea locului.
ACTIVITATE MISIONARA CU CREDINCIOŞII DE STIL VECHI
în primăvara anului 1955 s-a organizat, mai ales în Moldova, o acţiune de lămurire si combatere a stilului vechi, iulian. în această încercare de readucere a credincioşilor stilişti în sânul Bisericii Ortodoxe, au fost rânduiţi zeci de teologi, stareţi si duhovnici, care umblau prin satele cu stilişti si încercau să-i reîntoarcă la Biserica mamă.
La această mişcare a participat în mod deosebit si Arhimandritul Cleopa Ilie, stareţul Mănăstirii Slatina, care era vestit canonist si cunoştea foarte bine Pidalionul si Dreptul canonic al Bisericii Ortodoxe. S-a mers prin toate satele afectate de stilism, s-au făcut consfătuiri canonice pe tema vechiului si noului calendar, s-au dat destule explicaţii celor răzvrătiţi, si o parte din credincioşii stilişti au revenit în sânul Bisericii străbune spre bucuria tuturor.
PELERINAJ PE LA SFINTELE MĂNĂSTIRI
La începutul anului 1956, Arhimandritul Cleopa se retrage din ascultarea de stareţ al Mănăstirii Slatina, lăsând în locul său pe Protosinghelul Emilian Olaru, un ucenic al lui. Iar el, însoţit de doi ucenici, a fost chemat într-o misiune duhovnicească la Timişoara si Arad. Aici a întâlnit pe Mitropolitul Banatului, Vasile Lăzărescu, care tocmai atunci pregătea racla pentru moaştele Sfântului Iosif cel Nou de la Partos.
De aici, Părintele Cleopa vizitează Mănăstirea Vasiova, unde a slujit mai mulţi ani vestitul duhovnic Vichentie Mălău, unul dintre cei mai mari duhovnici ai tării noastre, despre care sfinţia sa afirma că „ar putea fi canonizat oricând”.
Apoi Părintele Cleopa cu ucenicii săi a fost trimis la Mănăstirea Gai din apropiere de Arad, unde a stat un timp. Aici a pus rânduială duhovnicească întocmai ca la Sihăstria. Dar când a tras clopotul de Utrenie, credincioşii, nefiind deprinşi cu slujba de miezul nopţii, au chemat pompierii să stingă focul, crezând că s-a aprins mănăstirea. Părintele i-a chemat în biserică si le-a ţinut o predică mişcătoare de suflet. Printre cuvintele spuse de el au fost si acestea: „Focul care s-a aprins aici la Mănăstirea Gai, să nu se mai stingă până la sfârşitul lumii!”
De la Gai, Părintele Cleopa era invitat din când în când la Episcopul Aradului, Andrei Magieru, cu care se sfătuia duhovniceşte si pe care 1-a si spovedit.
După ce vizitează si alte mănăstiri din partea locului, se întoarce din nou în Moldova si se stabileşte pentru câteva luni la Mănăstirea Putna. Aici a fost solicitat să ajute la înnoirea duhovnicească a acestei mănăstiri, unde fusese numit un nou stareţ, în persoana Arhimandritului Dosoftei Morariu, unul din ucenicii săi din tinereţe.
La Mănăstirea Putna vorbea zilnic cu mult patos tuturor pelerinilor din tară si de peste hotare despre vitejia bine credinciosului voievod Ştefan Vodă al Moldovei, despre jertfa cu care si-a apărat tara si dreapta credinţă si despre numeroasele sale ctitorii, care dăinuiesc si astăzi pe pământul nostru sfânt.
Aici a avut prilejul să vorbească atât la tineri, cât si la vârstnici, la români, ca si la străini, despre frumuseţile Ortodoxiei, despre eroismul înaintaşilor noştri, despre frumoasele mănăstiri pictate în exterior atât de minunat, spre slava lui Dumnezeu si binecuvântarea neamului românesc.
In acest scurt popas la Mănăstirea Putna, Părintele Cleopa a îmbinat în predicile sale, în chip armonios, evla-via ortodoxă străbună cu patriotismul înaintaşilor noştri si, nu mai puţin, cu jertfa atâtor generaţii de monahi, care au ţinut vie candela dreptei credinţe si sufletul neamului nostru.
în toamna anului 1956, Părintele Cleopa îşi ia cojocul si cărţile sale duhovniceşti, pe care le iubea atât de mult, si se întoarce la metanie, în Sfânta Mănăstire Sihăstria, povăţuită în acea vreme de Protosinghelul Ioil Gheorghiu, ucenicul de chilie al marelui stareţ Ioanichie Moroi.
MĂNĂSTIREA SIHĂSTRIA ÎNTRE ANII 1949-1959
Smeritul stareţ, Protosinghelul Ioil, urmaşul Arhimandritului Cleopa, a condus cu multă înţelepciune obştea Mănăstirii Sihăstria timp de zece ani. Cea mai mare virtute a sa era prezenta regulată, în fiecare zi si noapte, la toate slujbele bisericii.
Era primul care intra si ultimul care ieşea din biserică. De aceea, când vedea câte un frate sau părinte că întârzie la sfintele slujbe, îi zicea: „Tătucuţă, veniţi la timp la biserică! Să nu pierdeţi sfintele slujbe, dacă nu aveţi altă ascultare, că de aceea am venit la mănăstire!”
Preacuviosia sa avea vocaţia bisericii mai mult decât toţi părinţii si fraţii mănăstirii si era o icoană vie pentru fiecare. Apoi era si duhovnicul obştii împreună cu Ieroschimonahul Paisie Olaru, reîntors în anul 1953 de la Slatina. Aceşti doi părinţi aleşi de Dumnezeu au împodobit viata duhovnicească în Mănăstirea Sihăstria, menţinând-o la aceeaşi măsură ca si în timpul stăreţiei Părintelui Cleopa, adunând în jurul lor numeroşi tineri iubitori de Hristos.
în toamna anului 1956, Părintele Cleopa a revenit si el la metanie cu conştiinţa împăcată că a făcut ascultare unde a fost trimis de Biserică. De acum viata duhovnicească la Sihăstria se întăreşte si mai mult. Părintele Cleopa spovedea si povăţuia pe credincioşi la chilia sa din deal; Părintele Paisie spovedea si învăţa pe fiii săi duhovniceşti la chiliile din pădure, fiind foarte iubitor de tăcere si linişte; iar Părintele Ioil era întotdeauna prezent întâi la biserică si apoi la stăreţie.
Cei trei părinţi sporiţi în rugăciune si har au dat o nouă dimensiune duhovnicească Mănăstirii Sihăstria în aceşti ani de cumpănă. Modelul viu al fiecăruia dintre ei îndemna pe fiii lor duhovniceşti să se roage mai mult, să facă voia Domnului si să se pregătească pentru zilele grele care se întrezăreau la orizont.
Obştea Mănăstirii Sihăstria trecuse de 80 de părinţi si fraţi, toţi râvnitori si rugători, toţi iubitori de Hristos. Cea mai mare bucurie a obştii era ascultarea zilnică a Dumnezeieştii Liturghii si a slujbelor de la miezul nopţii. Tinerii făceau ascultare în timpul zilei si erau prezenţi la biserică mai ales noaptea; iar bătrânii erau nelipsiţi de la biserică atât ziua, cât si noaptea.
Toate se făceau în linişte, cu pace, cu bucurie si cu sfat si toţi ascultau de cei trei mari duhovnici ai Sihăstriei: Părinţii Paisie, Cleopa si Ioil. Părintele Paisie îşi îndemna ucenicii la viata de linişte, de tăcere si rugăciune. Părintele Cleopa îi îndemna pe toţi, călugări si mireni, să nu uite de ceasul morţii, să asculte de duhovnic si să apere, cu timp si fără timp, dreapta credinţă ortodoxă. Iar stareţul Ioil îi îndemna să nu lipsească de la slujbele bisericii.
Astfel Mănăstirea Sihăstria devenise o cetate duhovnicească a Ortodoxiei româneşti, un lăcaş de rugăciune pentru toţi fiii Bisericii lui Hristos si o casă de linişte sufletească si de bucurie, unde te puteai întâlni mai uşor cu Dumnezeu.
între anii 1956-1959, Sihăstria, ca si celelalte mănăstiri româneşti, a trăit câţiva ani de linişte si aleasă sporire duhovnicească, dar la orizont se întrezărea o mare furtună împotriva Bisericii lui Hristos. Ateismul si sectarismul de toate nuanţele pregăteau un nou atac împotriva Ortodoxiei, atât de încercată de-a lungul istoriei.
Căci acesta a fost din totdeauna destinul Bisericii apostolice: să fie permanent persecutată, permanent supravegheată, însă permanent vie, tare, biruitoare si mântuitoare.
PERSECUŢIA ÎMPOTRIVA BISERICII DIN ANII 1959-1964
Persecuţia din anii 1959-1964 a însemnat cea mai grea perioadă a monahismului românesc din secolul XX.
Persecuţia a început în luna aprilie, anul 1959. Mai întâi au fost excluşi din monahism pentru toată viata stareţii si duhovnicii care aveau o activitate duhovnicească mai intensă si la care veneau mulţi credincioşi. în aceeaşi lună a fost exclus din toate mănăstirile din tară întregul tineret, adică fraţii si rasofori.
Spre sfârşitul anului 1959 s-a votat de către guvernul ateu din Bucureşti un decret special prin care erau excluşi din mănăstiri toţi călugării până la 55 de ani si maicile până la vârsta de 50 de ani. Decretul a fost aplicat cu severitate, sub controlul securităţii si cu supravegherea organelor politice din fiecare zonă. Până în primăvara anului 1960 au fost excluşi din mănăstiri peste 4000 de monahi si monahii.
Cele mai greu lovite au fost însă mănăstirile din Moldova, fiind mai multe si cu vocaţie duhovnicească mai mare. Unele mănăstiri, ca Sihăstria si Slatina, au fost transformate în mănăstiri-azil; Sihăstria pentru monahi bătrâni si Slatina pentru maici bătrâne. La Sihăstria au fost aduşi peste 40 de bătrâni din mănăstirile Moldovei, care, după mai mulţi ani, s-au mutat la Domnul. Mormintele lor se găsesc în cimitirul mănăstirii.
Schiturile mici, mănăstirile rămase fără călugări, ca si mănăstirile profund misionare au fost închise sau transformate în parohii, pe care le deserveau preoţii de mir, iar primirea de noi tineri în mănăstiri era interzisă si supravegheată de securitate.
Stareţul Mănăstirii Sihăstria, Protosinghelul Ioil Gheorghiu, împreună cu Ieromonahul Varsanufie Lipan, ucenicul Arhimandritului Cleopa, au fost si ei excluşi din monahism, la 22 aprilie 1959, fiind trimişi fiecare cu domiciliul forţat în satul natal - Protosinghelul Ioil, în comuna Dumbrava Roşie si Ieromonahul Varsanufie, în comuna Pipirig - Neamţ. Astfel, Mănăstirea Sihăstria îşi pierduse stareţul si peste 40 de vieţuitori sub vârsta impusă de decret, iar Arhimandritul Cleopa îşi pierduse ucenicul de chilie si majoritatea fiilor săi sufleteşti.

A TREIA RETRAGERE ÎN MUNŢI
Văzând această situaţie grea si ştiind că este mereu supravegheat de organele politice, Părintele Cleopa, îndemnat de Duhul Sfânt, s-a retras din nou - pentru a treia oară - în Munţii Moldovei, la mult iubita sa linişte. întâi s-a dus în pădurile din jurul comunei Hangu.
De aici s-a îndreptat spre nord, către Muntele Hălăuca -Pipirig. Apoi, si-a făcut un mic bordei din lemn, nu departe de culmea Muntelui Petru Vodă, unde a stat peste doi ani, fiind ajutat de un creştin devotat din partea locului, numit Pavel Marin.
Prin anul 1962 a venit la el si ucenicul său, Părintele Varsanufie, cu care s-a nevoit împreună în mai multe locuri mai bine de trei ani. Printre cei care l-au ajutat în mod deosebit pe Părintele Cleopa în această retragere au fost Dumitru Nită si Gheorghe Olteanu din Dolhesti, comuna Pipirig, precum si rudele Părintelui Varsanufie din aceeaşi comună.
Ambii părinţi se spovedeau unul la altul săptămânal si se împărtăşeau la două-trei săptămâni cu Sfintele Taine aduse din Mănăstirea Sihăstria.
Pe măsură ce treceau anii, toţi aşteptau cu nerăbdare reîntoarcerea acasă a Părintelui Cleopa. Toţi doreau să vină, dar poate cel mai mult bătrâna sa mamă, Maica Agafia din Mănăstirea Agapia Veche. Nu-1 văzuse de aproape sase ani si n-ar fi vrut să plece la Domnul fără să-1 mai întâlnească o dată.
Părintele Cleopa însă nu mai venea. Se învăţase cu liniştea si cu neîncetata rugăciune, iar mângâierile Duhului Sfânt îi odihneau sufletul ziua si noaptea.
Ajutat de rugăciunile tuturor fiilor săi duhovniceşti, era încă sănătos si se îndeletnicea, pe lângă rugăciune, si cu scrierea cărţilor sfinte, „pe rădăcinile brazilor”, după cum mai târziu singur mărturisea.
Iată titlurile câtorva din scrierile sale realizate în cei peste cinci ani de nevoinţă pustnicească în munţi: Predici pentru monahi, numită si Urcuş spre înviere; Spovedania arhiereilor, Spovedania stareţilor, Spovedania duhovnicilor, Spovedania preoţilor de mir, Spovedania monahilor, Despre vise si vedenii, precum si Minunile lui Dumnezeu din zidiri.
Arhimandritul Cleopa a scris si alte cuvinte de folos, din care unele s-au tipărit, iar altele s-au pierdut cu timpul. Dar cele care s-au păstrat până astăzi dovedesc că părintele era foarte râvnitor pentru Sfânta Scriptură, pentru scrierile Sfinţilor Părinţi si Sfintele Canoane, si mai ales pentru neîncetata rugăciune.
Sfinţia sa se ruga în singurătate între 10-12 ore în timp de o zi si o noapte. După cum ne spunea mai târziu ucenicul său, Ieromonahul Varsanufie, Părintele Cleopa obişnuia să citească dimineaţa următoarele rugăciuni: Rugăciunile dimineţii, câteva acatiste, din care nu lipseau Acatistul Mântuitorului si al Bunei Vestiri. Apoi citea Canonul de pocăinţă, Canonul îngerului păzitor, Canonul puterilor cereşti si câteva catisme din Psaltire.
După amiază citea Vecernia, Pavecernita si câteva canoane din Bogorodicină.
Apoi, după o mică pauză, mânca o dată în zi către seară si continua cu rugăciunile de seară si Paraclisul Maicii Domnului. în restul timpului repeta rugăciunea lui Iisus. Se învrednicise să dobândească si rugăciunea inimii, cum ne spunea ucenicul său, încât uneori plângea cu lacrimi fierbinţi si simţea o mare căldură duhovnicească în inima sa, care ardea ca o văpaie de foc.
SIHĂSTRIA FARA PĂRINTELE CLEOPA
In perioada persecuţiei, în Mănăstirea Sihăstria slujbele se făceau cu greutate din lipsă de slujitori. Duhovnicii erau tot mai putini, credincioşii veneau pe la mănăstiri cu oarecare teamă, iar tinerii care doreau să rămână, erau primiţi ca lucrători în haine civile.
Lipsa Arhimandritului Cleopa si a Protosinghelului Ioil Gheorghiu, a îngreuiat si mai mult viata duhovnicească. Acum toată greutatea apăsa pe umerii bătrânului duhovnic Paisie. Mai mult decât toţi, sfinţia sa spovedea ziua si noaptea călugări si mireni; mângâia, îmbărbăta, dădea speranţă tuturor, rugându-se lui Dumnezeu cu credinţă.
Toţi întrebau de Părintele Cleopa si-1 pomeneau la sfintele lor rugăciuni. Toţi ar fi dorit măcar să-1 vadă si să se bucure de cuvintele sale, dar nimeni nu ştia unde anume se nevoieşte si se roagă lui Dumnezeu. însă toţi simţeau tainic puterea rugăciunilor lui. Si această încredinţare dădea speranţă tuturor că mai devreme sau mai târziu se va reîntoarce la fiii săi sufleteşti.
Noul stareţ al Mănăstirii Sihăstria, Protosinghelul Caliopie Apetri, a fost rânduit în mod providenţial să conducă această obşte. El era, de fapt, ucenicul Părintelui Cleopa, cu care stătuse împreună si la Mănăstirea Slatina. Totodată, era un părinte foarte curajos, îndrăzneţ, râvnitor pentru cele sfinte si plin de bunătate.
Toate aceste calităţi, împreună cu harul lui Dumnezeu, l-au ajutat să menţină în aceeaşi râvnă si rânduială obştea Mănăstirii Sihăstria, timp de 12 ani.
Slujbele se făceau tot aşa de frumoase ca în trecut, se rosteau predici, credincioşii veneau din ce în ce mai numeroşi si starea critică din anii 1959-1962 s-a ameliorat mult după 1963.
De aceea putem zice împreună cu Proorocul David: Cine este Dumnezeu mare ca Dumnezeul nostru? Tu eşti Dumnezeu, Care faci minuni!
LACRIMILE MAICII AGAFIA
Era în vara anului 1964. Evenimentele din lume decurgeau spre binele creştinătăţii. Oamenii îşi recăpătau speranţa zilei de mâine. Mănăstirile, aceste cetăţi ale Ortodoxiei milenare, se rugau stăruitor pentru biruinţa Crucii lui Hristos.
Bisericile erau tot mai pline de credincioşi, pelerinajele pe la mănăstiri se înmulţiseră, iar Dumnezeu se întorsese cu fata spre noi, păcătoşii.
Veneam de la Târgu Neamţ spre Mănăstirea Sihăstria, prin Agapia Veche. Voiam să mai mângâi pe mama Părintelui Cleopa si să-i duc câte ceva din cele de nevoie.
Când am ajuns în poarta mănăstirii, bătrâna Maică Agafia aştepta să vină câte un închinător ca să-i vorbească. Cum vedea pe cineva intrând în incinta mănăstirii, Maica Agafia, fără să-1 cunoască, îl întreba: „Ascultă, dumnea-ta! N-ai văzut pe Cleopa meu?” Credinciosul îi spunea: „Nu, maică, nu-1 cunosc!”
Când veneau alţi credincioşi să se închine, bătrâna se apropia de ei si-i întreba si pe ei cu lacrimi în ochi: „N-aţi văzut cumva pe Cleopa meu?” Iar ei îi răspundeau: „Nu ştim, maică, nu l-am văzut!” Atunci bătrâna, suspinând, îşi ştergea lacrimile din ochi, privind undeva departe.
înţelegând marea ei durere, m-am apropiat de Maica Agafia să-i dau cele pregătite pentru ea, si i-am spus cu blândeţe:
-	Maică Agafie, nu mai întreba pe oameni unde este Părintele Cleopa, că ei nu ştiu unde se află!
Atunci bătrâna mi-a spus cu lacrimi de durere:
-	Ei, Părinte Ioanichie, dacă n-ai fost mamă!...Cuvintele ei m-au umplut de lacrimi si, după ce m-am
închinat în biserică, i-am spus:
-	Lasă, Maică Agafie, că în curând Părintele Cleopa va veni la Sihăstria! Apoi am plecat peste munte la mănăstire.
A doua zi după amiază, Maica Agafia, cuprinsă de dor pentru fiul ei, Cleopa, si-a luat bătui în mână si, fără să spună nimic la maici, a pornit peste munte spre Sihăstria. Dar, fiind singură si având peste 88 de ani, a rătăcit poteca în pădure si spre seară, a găsit-o un om si a dus-o la o cabană forestieră. Nu mai ştia nici să se întoarcă înapoi, nici să vină la Sihăstria. Muncitorii de la cabană i-au dat o cameră de dormit peste noapte. în acest timp clopotele Mănăstirii Agapia Veche se trăgeau necontenit si toate surorile o căutau prin pădure. Abia a doua zi pe la amiază au aflat-o si au întrebat-o:
-	Cum ai ajuns aici, Maică Agafia?
-	Am vrut să mă duc la Sihăstria, să văd dacă n-a venit Cleopa meu! Dar m-am rătăcit. M-a adus un om la cabana asta si nu ştiu pe unde să merg.
-	Hai că te ducem noi, Maică Agafia!
Ajungând la Sihăstria, Maica Agafia a îngenunchiat în fata mormintelor celor doi fii ai ei, Vasile si Gherasim, si, după ce a plâns singură îndeajuns, s-a sculat, a sărutat crucile, s-a închinat în biserică si a spus surorilor:
-	De-acum pot să mor! Dar nu mă lăsaţi să rămân aici?
-	Nu, Maică Agafie! Hai să mergem înapoi!
-	Hai să mergem...
REÎNTOARCEREA PĂRINTELUI CLEOPA LA MĂNĂSTIREA SIHĂSTRIA
în luna august 1964, bucuria negrăită a eliberării tării si a tuturor românilor robiţi de comunism cuprinsese pe toţi. închisorile rămăseseră goale, cei care supravieţuiseră au fost eliberaţi, mănăstirile si toată tara făceau rugăciuni de mulţumire lui Dumnezeu si toţi sperau în mai binele zilei de mâine.
La sfârşitul aceleiaşi luni, însoţit de un binevoitor, am ajuns la bordeiul Părintelui Cleopa, tăinuit de vederea celor mulţi. îngenunchind, i-am sărutat mâna, ne-am îmbrăţişat si am plâns împreună. Mi se părea că visez. Apoi, Domnul întărindu-ne, ne-am rugat îndelung, si i-am spus Părintelui Cleopa: „Preacuvioase părinte, am venit, trimis de părinţii de la Sihăstria, să vă aducem acasă, după aproape sase ani de despărţire. S-au deschis închisorile si Dumnezeu ne-a binecuvântat tara cu putină libertate. Deci, vă rugăm să vă întoarceţi la Sihăstria!
Toţi părinţii vă aşteaptă plângând de bucurie. Vă aşteaptă si credincioşii, dar cel mai mult vă doreşte Părintele Paisie, duhovnicul nostru al tuturor, care v-a crescut de mic, si Maica Agafia, mama sfinţiei voastre!...”
Părintele Cleopa însă ezita. Se învăţase cu liniştea. O luptă tainică era în sufletul său. Să renunţe la linişte pentru folosul altora? Sau să rămână mai departe la pustie? Atunci, văzându-1 în această cumpănă, l-am lăsat să se roage lui Dumnezeu încă două săptămâni. La 29 septembrie, de ziua Sfântului Chiriac Sihastrul, Părintele Cleopa cu ucenicul său, Varsanufie, mergând peste munţi si văi, prin păduri cunoscute numai de ei, au sosit în Mănăstirea Sihăstria.
Bucuria a fost mare, părinţii si fraţii îl sărutau cu lacrimi în ochi si dădeau slavă lui Dumnezeu că s-a întors iarăşi sănătos la chilia sa. Drept mulţumită, în seara aceea s-a făcut priveghere de noapte. Ziua următoare, Părintele Cleopa a petrecut-o împreună cu duhovnicul său, Ieroschimonahul Paisie.
Aşa a fost reîntoarcerea în obştea Sihăstriei a Arhimandritului Cleopa.
ACTIVITATEA DUHOVNICEASCA A PĂRINTELUI CLEOPA
Vestea venirii sale în Mănăstirea Sihăstria s-a răspândit în câteva zile în toată tara. încet, încet, au început iarăşi să-1 viziteze grupuri de credincioşi de pretutindeni, să-i ceară sfat si să primească binecuvântare.
Aşa a început Părintele Cleopa să mângâie din nou lumea, să rostească zilnic cuvânt de folos, să spovedească si să atragă pe mulţi către Hristos prin cuvânt si rugăciune. In fiecare zi veneau la chilia lui zeci si sute de credincioşi din tară si chiar de peste hotare.
Aici ascultau sfatul si cuvântul de îmbărbătare al bătrânului, puneau întrebări duhovniceşti si teologice de la cele mai simple, până la cele mai profunde si fiecare ieşea mulţumit de la el, bucurându-se măcar să-1 vadă si să primească binecuvântare. Astfel, fiind cunoscut în toată tara, toţi mulţumeau lui Dumnezeu că ni 1-a dăruit ca o binecuvântare cerească.
Prima datorie pe care o cerea Părintele Cleopa de la credincioşii de toate vârstele si dregătoriile, era păstrarea cu sfinţenie a dreptei credinţe, adică a dogmelor Bisericii Ortodoxe. Fără dreapta credinţă, nimeni nu se poate mântui, chiar dacă are unele fapte bune.
Apoi părintele punea accentul pe mărturisirea păcatelor, îndemnând credincioşii să se spovedească de cel puţin patru ori pe an. El le zicea: „Frate, când vezi că s-a îmbolnăvit în casă tata sau mama..., nu chema doctorul mai întâi, ci preotul. Că doctorul nu-i poate da o clipă de viată. Că dacă ar putea da, nu ti-ar da-o ţie, ar tine-o pentru el. Totul este cum vrea Dumnezeu! Să chemi preotul si să-i zici: „Părinte, stai si spovedeste-1 pe tata sau pe mama după carte”. Iar preotul să-1 întrebe dacă a făcut cutare păcat sau cutare păcat, aşa sau aşa...
După spovedanie, cel ce se spovedeşte e bine să spună că pe toate le-a făcut. Că dacă nu greşim cu lucrul, greşim cu mintea, sau cu cuvântul. Si preotul la sfârşit îl poate dezlega de toate păcatele cu darul pe care i 1-a dat Hristos.
Apoi poţi chema si doctorul. Că dacă moare omul spovedit curat, Biserica îl poate scoate din iad si în 40 de zile, sau poate mai mult, dar îl poate scoate. Dar dacă este nespovedit si are păcate grele, nu-1 mai scoate din iad nici o slujbă. Fără spovedanie nu este mântuire”.
Sfinţia sa recomanda fiecăruia să aibă duhovnicul său în parohia de care depinde. Iar dacă cineva dorea o spovedanie mai amănunţită, o putea face în special la duhovnicii bătrâni din mănăstiri. In acest caz credincioşii care se spovedeau la mănăstiri erau datori să ia binecuvântare de la preotul locului si apoi să-si facă canonul rânduit.
Amintim aici că preacuvioşia sa avea la spovedanie, pe lângă numeroşi credincioşi, si circa 40 de părinţi si fraţi din obştea Mănăstirii Sihăstria, la care se adăugau mulţi călugări si maici din alte mănăstiri, precum si preoţi de mir si mai mulţi ierarhi.
Prin spovedanie, Părintele Cleopa dobândea multe suflete pentru Hristos, însă întreba pe fiecare dacă poate face canonul rânduit de el. Iar dacă cineva spunea că nu-1 poate împlini, părintele îi dădea un canon mai mic, după vârsta, puterea si râvna lui.
Apoi cerea fiecărui credincios să se roage cât de mult, precum porunceşte însuşi Sfântul Pavel, zicând: Neîncetat să vă rugaţi (I Tesaloniceni 5, 17). Părintele recomanda, în general, ca fiecare să facă dimineaţa Rugăciunile Dimineţii si Acatistul Maicii Domnului, seara Rugăciunile spre somn si Paraclisul Maicii Domnului, cu candela aprinsă; si restul zilei, pe cât se poate, rugăciunea „Doamne Iisuse”.
Insă mai întâi el însuşi se ruga zilnic pentru sine, pentru Biserică, pentru credincioşi, pentru cei căzuţi în grele păcate, pentru cei bolnavi, pentru cei din suferinţă. Astfel, rugăciunile Părintelui Cleopa făceau uneori adevărate minuni, căci li se împlineau cererile cele de folos, se întorceau sănătoşi de la spitale si din călătorii, si reuşeau la examene si în viata de toate zilele.
Apoi le cerea să meargă la biserică săptămânal sau, în caz de nevoie, la două-trei săptămâni. Când nu pot merge, să trimită pe cineva din familie, ori soţul ori soţia, ori unul din copii, pe care îl numea „apostolul familiei”. Iar acasă să citească cărţi sfinte, să se roage si să nu mănânce până nu vine „apostolul familiei” cu sfânta anaforă de la biserică.
îndemna si la milostenie: „Să nu plece nimeni de la voi nemiluit, mamă! N-ai un ban, dă-i un cartof, un colt de pâine, o batistă, dă-i ceva cât de puţin. Dacă dai puţin, dar îţi pare rău că nu dai mai mult, ca fulgerul ajunge la Dumnezeu milostenia ta. De ce? S-au întâlnit două mari virtuţi: milostenia cu smerenia”.
Sfătuia pe fiecare să facă milostenie în numele lui Hristos, după puterea sa, că cel ce face milostenie „împrumută pe Dumnezeu” si se mântuieşte cel mai uşor. Că zice Domnul în Sfânta Evanghelie: Fericiţi cei milostivi, că aceia se vor milui (Matei 5, 7).
De asemenea, recomanda credincioşilor să trăiască în permanentă dragoste si armonie creştină, după cuvântul pe care îl rosteşte însuşi Hristos: întru aceasta vor cunoaşte toţi că sunteţi ucenicii Mei, dacă veţi avea dragoste unii fată de alţii (Ioan 13, 35).
O datorie principală, pe care o cerea familiilor credincioase de la sate si oraşe, era si naşterea de copii. Potrivit Sfintelor Canoane, Părintele Cleopa interzicea cu desăvârşire avortul si uciderea de copii pe orice cale, căci acesta este unul din cele mai mari păcate din viata creştinilor. Apoi recomanda tinerilor să ducă viată în feciorie până la cununia religioasă si să asculte de preoţii si părinţii lor, după porunca dată lui Moise: Cinsteşte pe tatăl tău si pe mama ta, ca să-ti fie ţie bine si să trăieşti ani mulţi pe pământ (Ieşire 20, 12). Iar celor care aveau procese si certuri pentru cele pământeşti, bătrânul le cerea să se împace unii cu alţii si să urmeze sfatul preotului lor.
La urmă, Părintele Cleopa le ţinea un cuvânt de folos, după priceperea lor, si le răspundea la întrebările puse de fiecare. Apoi îi binecuvânta cu Sfânta Cruce, îi miruia, le dădea iconiţe si tămâie si îi slobozea cu pace la casele lor. După ce se odihnea puţin, veneau alte grupuri de credincioşi să-i ceară sfat si binecuvântare.
Erau zile, mai ales vara, când părintele avea mai multe grupuri de credincioşi, numărând sute de oameni.
Aceasta a fost cea mai mare misiune duhovnicească pe care a făcut-o în mod neîntrerupt Părintele Cleopa din toamna anului 1964, până la 2 decembrie 1998, când si-a dat duhul în braţele lui Hristos.
SFATURI DUHOVNICEŞTI PENTRU MONAHI
întrucât zilnic veneau părinţi si fraţi atât din Mănăstirea Sihăstria, cât si din alte mănăstiri, pentru spovedanie si sfătuire duhovnicească la Părintele Cleopa, sfinţia sa căuta să dea fiecăruia sfaturi potrivite cu nevoile sale sufleteşti, precum îl călăuzea Duhul Sfânt.
Monahii, după cum se ştie, duc viată duhovnicească deosebită, au canon special rânduit de duhovnicii lor, au si încercări deosebite si de aceea au nevoie de duhovnici iscusiţi, care să-i poată povăţui pe calea pocăinţei spre Hristos. De aceea Părintele Cleopa întreba pe fiecare ce probleme sufleteşti are. Apoi, de câtă vreme nu este spovedit, cine îi este duhovnic, dacă are dezlegare sau nu pentru Sfânta împărtăşanie si dacă îl mustră conştiinţa pentru vreun păcat pe care 1-a ascuns sau s-a ruşinat să-1 mărturisească.
De răspunsul pe care îl dădea fiecare în fata bătrânului, depindea si sfătuirea duhovnicească pe care o primea. Si întrucât Părintele Cleopa cunoştea bine Sfânta Scriptură, Sfinţii Părinţi, Filocalia si Sfintele Canoane, si era inspirat de Dumnezeu, el reuşea întotdeauna să dea răspunsul cel mai bun, potrivit cu nevoia si frământarea sufletească a fiecăruia. Astfel, cel care primea sfatul bătrânului si îl împlinea, avea multă bucurie si pace sufletească. Iar dacă făgăduia că păzeşte sfatul lui si nu-1 împlinea, avea mustrare de conştiinţă si era nevoit să se reîntoarcă la bătrânul.
Sfatul cel mai des recomandat atât monahilor, cât si credincioşilor, era acesta: „Dacă vrei să mergi drept înaintea lui Dumnezeu, îţi trebuie două ziduri. Dar nu de cărămidă, nu de piatră, nu de pământ, ci două ziduri duhovniceşti. Să aveţi frica de Dumnezeu în dreapta, căci zice Proorocul David: Cu frica de Dumnezeu se abate tot omul de la rău; iar în stânga să aveţi frica morţii, căci zice Isus, fiul lui Sirah: Fiule, adu-ti aminte de cele mai de pe urmă ale tale si în veac nu vei greşi.
Aceste două fapte bune - frica de Dumnezeu si cugetarea la moarte -, îl izbăvesc pe om de tot păcatul”.
Alte sfaturi pe care le recomanda monahilor erau si acestea: să facă ascultare cu dragoste si cu „Doamne Iisuse” în minte si în inimă, si să participe, în funcţie de ascultare, în fiecare zi la Sfânta Liturghie si la celelalte slujbe ale Bisericii.
De asemenea, Părintele Cleopa mai recomanda monahilor si fraţilor din mănăstiri să asculte întru toate de duhovnicii lor. Dacă nu pot împlini un canon, să ceară duhovnicilor un alt canon, pe măsura puterii lor; să citească zilnic câte un capitol sau două din Sfânta Scriptură, mai ales din Noul Testament; să citească viata sfântului din ziua respectivă si câte un cuvânt din Pateric si alte cărţi sfinte.
Recomanda iarăşi vieţuitorilor din mănăstiri să fie cât mai statornici în viata monahală, să nu umble dintr-un loc în altul, dintr-o mănăstire în alta; să nu aibă nici un fel de avere personală si să nu facă nimic fără binecuvântarea stareţului si a duhovnicului.
Dacă veneau la sfinţia sa călugări sau fraţi care se sminteau de unele lucruri, părintele îi îndemna să ia aminte la ei însisi: „Ce crezi tu? Un corăbier, când merge cu corabia pe mare, prin locuri stâncoase si periculoase, crezi că el se uită la altă corabie, pe unde o duce celălalt? El este cu ochii la cârmă.
Sau cel care merge cu maşina pe drum, se uită cum conduce celălalt maşina? El este cu ochii la drumul lui: dreapta, stânga, pantă, deal! Fiecare este cu ochii la maşina lui. Aşa si tu. Fii cu mâna pe volanul sufletului tău! Uită-te la sufletul tău, să nu-1 dai în prăpastie! Treaba lui ce face celălalt. Fiecare se mântuieşte după cum îşi conduce sufletul său.
Trei fraţi de la Mănăstirea Neamţ s-au dus la moşul Gheorghe Lazăr, un om sfânt, care a făcut minuni în părţile acestea, si i-au zis:
-	Moş Gheorghe, noi plecăm din mănăstirea asta, că neam smintit!
-	Dar de ce, drăguţă? a spus bătrânul.
-	Nu mai este mântuire în mănăstire!
Atunci moşul Gheorghe, care niciodată nu se mânia, a strigat tare de trei ori: „Nu fă tu! Nu fă tu! Nu fă tu!” si s-a dus”.
Dacă cineva din cinul monahal observa vreo abatere mai gravă la părintele său duhovnicesc, fie iubirea de avere, fie lăcomia de orice fel, zgârcenia, mândria, mânia si altele, Părintele Cleopa îi recomanda să-si aleagă un alt duhovnic, fără să-1 judece pe cel dintâi.
Acestea sunt câteva din sfaturile pe care le dădea Arhimandritul Cleopa fiilor săi duhovniceşti si tuturor monahilor din tară care veneau să-i ceară cuvânt de folos.
SFATURI DUHOVNICEŞTI PENTRU CREDINCIOŞI
Părintele Cleopa era un iscusit duhovnic atât pentru călugări, cât si pentru credincioşi. în primul rând se străduia să trezească în suflete râvna si dorul pentru Dumnezeu. După acestea urma creşterea duhovnicească a acelui suflet si înnoirea lui.
El recomanda fiilor săi sufleteşti să respecte, în general, următoarele sfaturi:
Copiii să fie crescuţi de mici în frica Domnului. Să înveţe rugăciuni pe de rost, să fie spovediţi si împărtă-siti lunar; să fie duşi cu regularitate la Sfânta Biserică, să asculte de părinţi, să facă rugăciuni si metanii pentru tata si mama, pentru fraţii si rudele lor, să înveţe religia în scoală, să tină sfintele posturi si să nu fure.
Tinerii să aibă fiecare duhovnicul său. Să se spovedească o dată pe lună, iar Sfânta împărtăşanie să o primească cu multă evlavie, când vor fi vrednici de Trupul si Sângele Domnului, urmând sfatul duhovnicului. Apoi să asculte întru toate de părinţi, să se ferească de toate smintelile si păcatele urâte de astăzi; să citească cărţi sfinte, iar care au chemare, să se pună în slujba Domnului, fie învăţând Seminarul si Teologia, fie intrând în viata monahală. Cei care au abateri grave de la morala creştină să se spovedească la duhovnici bătrâni si să urmeze canonul rânduit de ei.
Cei care vor să se căsătorească să fie cercetaţi canonic de preoţii lor, ca nu cumva să fie rude între ei, sau să se căsătorească fără voia părinţilor lor. Apoi să respecte poruncile date de Dumnezeu celor căsătoriţi, adică să nu-si ucidă pruncii, să asculte de părinţi, să fie creştini buni, să facă milostenie si să împlinească cu cuget curat sfaturile duhovnicilor lor.
Cei căsătoriţi să facă din casa lor o adevărată biserică. Să nască si să-si crească copiii în frică de Dumnezeu, să se roage mult, să facă milostenie la săraci si la văduve, să se spovedească si să se împărtăşească cel puţin de patru ori pe an, dacă au dezlegare. Apoi să nu primească sectanţi si oameni de altă lege în casele lor, să trăiască în pace unii cu alţii, să îngrijească cu sfinţenie de părinţii si bătrânii familiei si să asculte întru toate de păstorii lor sufleteşti.
DUHOVNICII PĂRINTELUI CLEOPA
Până la vârsta de doisprezece ani, Părintele Cleopa, pe atunci elev la scoală primară, se mărturisea la preotul de parohie, numit Gheorghe Chiriac, care a botezat pe toţi copiii familiei Alexandru Ilie. După această vârstă, tânărul Constantin se mărturisea la duhovnicii Schitului Cozancea, din apropiere, mai ales la duhovnicul Conon Gavrilescu, care era un vestit exorcist si părinte duhovnicesc în partea locului.
Din toamna anului 1929, când intră în viata monahală la Schitul Sihăstria, a avut ca duhovnic pe egumenul schitului, Protosinghelul Ioanichie Moroi, care era părinte duhovnicesc al tuturor vieţuitorilor de aici, întrucât era singurul preot si slujitor al Sihăstriei.
Prin anii 1937-1938, monahul Cleopa se ducea uneori cu oile în apropiere de Agapia Veche si îşi mărturisea păcatele la vestitul duhovnic Vichentie Mălău. După anul 1938, când Protosinghelul Vichentie s-a dus ca preot misionar în Banat, Părintele Cleopa se spovedea atât la bătrânul stareţ Ioanichie, cât si la Ieroschimonahul Ioil.
Din anul 1942, după ce a fost numit locţiitor de egumen, Părintele Cleopa se spovedea de obicei la Ieroschimonahul Ioil Gheorghiu, duhovnicul schitului, întrucât bătrânul egumen zăcea la pat. Dar si după hirotonia sa în preot, în anul 1945, si după numirea sa ca egumen la Sihăstria, se spovedea tot la Ieroschimonahul Ioil, iar uneori la Ieromonahul Calistrat Bobu.
Către sfârşitul anului 1948, Ieroschimonahul Paisie Olaru se transferă de la Cozancea în obştea Mănăstirii Sihăstria, devenind duhovnicul Părintelui Cleopa si al multor părinţi. Acest mare părinte era cel mai iscusit duhovnic din Moldova, în a doua jumătate a secolului XX. Chiar si în perioadele de retragere în munţi, Părintele Cleopa se mărturisea uneori tot la duhovnicul Paisie, care se ducea în miez de noapte să-1 întâlnească la un loc anumit, cunoscut numai de ei.
La 18 octombrie 1990, când Ieroschimonahul Paisie se mută la Domnul, Părintele Cleopa îşi alege duhovnic pe Protosinghelul Varsanufie Lipan, ucenicul său, la care se mai spovedise si în perioada retragerii în munţi.
In primăvara anului 1997, Protosinghelul Varsanufie mutându-se la Domnul, Arhimandritul Cleopa Ilie si-a ales ca ultim duhovnic, pe Ieromonahul Iacob Savin, la care s-a spovedit până la moarte.
Aceştia au fost părinţii duhovniceşti ai Arhiman-dritului Cleopa Ilie, din copilărie până la sfârşitul vieţii sale. Pe aceştia îi pomenea întotdeauna cu evlavie la rugăciunile sale atât în biserică, cât si la chilie.
DOI MONAHI BĂTRÂNI CU DARUL RUGĂCIUNII
Prin anii 1968-1970 se nevoiau în Mănăstirea Sihăs-tria mai mulţi călugări bătrâni cu viată aleasă, toţi ucenici ai Părintelui Cleopa. în fiecare noapte erau prezenţi la slujba Utreniei. După terminarea slujbei de miezul nopţii, fiecare se retrăgea la chilia sa. Doar doi părinţi bătrâni rămâneau în biserică si aşteptau să iasă ceilalţi.
Apoi, ne maivăzând pe nimeni, se aşezau la pământ cu fata în jos în formă de cruce si începeau să se roage cu lacrimi Mântuitorului Hristos, cerând milă, iertare si dezlegare de păcate.
Aceasta o făceau în fiecare noapte după Utrenie, fără a fi observaţi de cineva. Dar într-o noapte se ruga neobservat într-un colt al bisericii un preot bătrân cu viată sfântă. Era preotul Dimitrie Bej an, paroh în satul Ghindăoani - comuna Băltătesti, judeţul Neamţ, care venea din când în când la Sihăstria.
Cei doi părinţi aşternuţi cu fetele la pământ n-au observat că mai este cineva în biserică. Si începând ei a se ruga din inimă, deasupra capetelor lor se ridica o flacără de lumină străvezie, care se tot mărea. Era flacăra harică a Duhului Sfânt, care creştea pe măsura rugăciunii celor doi bătrâni. Preotul, numai văzând vreodată aşa ceva, se uimea de această minune si, căzând în genunchi, se ruga si el.
După putină vreme, acea flacără harică s-a micşorat încet-încet până s-a stins.
Apoi cei doi bătrâni s-au sculat în picioare, au făcut trei metanii, au sărutat sfintele icoane si au plecat fiecare la chilia sa.
Iată deci că si în zilele noastre mai sunt călugări cu viată sfântă, care au darul rugăciunii de foc! Numele lor nu sunt cunoscute nici până astăzi. Dar unii bătrâni îmbunătăţiţi ne spun că erau părinţii Ianuarie si Casian, ucenicii Părintelui Cleopa.
Insă aceasta rămâne o taină a lui Dumnezeu!
DESPRE O CREŞTINA CARE AVEA DARUL DUMNEZEIEŞTII RUGĂCIUNI
Ne vorbea Părintele Cleopa despre o altă minune de taină petrecută tot în biserica Mănăstirii Sihăstria:
„In iarna anului 1971, eram de rând la Sfântul Altar. Am venit la biserică la ora 4 dimineaţa si îmi făceam rugăciunile pentru Sfânta împărtăşanie în fata Sfintei Mese. Nu după mult timp intră o femeie să se roage, care venise de cu seară la mănăstire. N-o cunoşteam. Se ruga încet pe la toate icoanele si făcea mereu metanii. Nu ştia că mai este cineva în biserică, căci era întuneric, fiind timp de
iarnă. Văzând eu că se roagă atât de stăruitor, m-am uitat prin sfintele uşi să văd cine se roagă cu atâta credinţă. Femeia stătea în genunchi în mijlocul bisericii, cu mâinile ridicate în sus si zicea din toată inima aceste cuvinte: „Doamne, nu mă lăsa! Doamne, nu mă lăsa!”
Atunci am văzut o lumină gălbuie în jurul capului ei si m-am înspăimântat. Apoi femeia a căzut cu fata la pământ si se ruga fără glas. Raza de lumină de deasupra ei se făcea tot mai mare si se ridica deasupra capului. După puţin timp lumina s-a stins încet, iar femeia s-a ridicat si a ieşit din biserică. Era o femeie de la tară.
Iată deci cine are darul rugăciunii! Iată că mirenii ne întrec pe noi, călugării! Eu făceam proscomidia si de mare emoţie am început a plânge cu copia în mână.
Numai Dumnezeu ştie câţi aleşi are în această lume!”

PELERINAJ LA MORMÂNTUL DOMNULUI SI LA MUNTELE SINAI
în toamna anului 1974, la zece ani de la reîntoarce-rea sa din pustie, mai mulţi pelerini din tară, împreună cu Părintele Cleopa si Protosinghelul Ioil Gheorghiu, am plecat să ne închinăm la Mormântul Domnului si la celelalte locuri sfinte.
Aceasta a fost una dintre cele mai mari bucurii din viata Părintelui Cleopa. Primul si cel mai sfânt drum pe care l-am făcut împreună în cetatea sfântă a Ierusalimului, a fost închinarea la Mormântul Domnului. Apoi am urcat pe Golgota si am sărutat Sfânta Cruce, pe care S-a răstignit Hristos pentru mântuirea noastră si a întregii lumi. Acolo am ascultat Sfânta Liturghie si, dând slavă Mântuitorului nostru Iisus Hristos, am mers în pelerinaj la celelalte locuri sfinte din Ierusalim, cu sufletele pline de bucurie si emoţie.
In zilele următoare ne-am închinat pe Muntele Sion, unde a adormit Maica Domnului, precum si la mormântul Proorocului David. Apoi am coborât în grădina Ghetsimani si ne-am închinat la mormântul Maicii Domnului si la toate locurile sfinte de aici. Cu Noul Testament în mână am urcat pe Muntele Măslinilor si am poposit la cele două mari mănăstiri ortodoxe de maici: „Sfânta Măria Magdalena” si „Eleon”, unde se nevoiau si zece monahii românce.
Aşa am străbătut Tara Sfântă până în Galileea, în oraşul Nazaret, unde Maica Domnului a primit vestea întrupării lui Hristos. Cel mai mult dintre noi însă se bucura Părintele Cleopa, care gustase din atâtea necazuri ale acestei vieţi!
Alt popas l-am făcut în oraşul Cana Galileii si la fântâna Samarinencii. De aici am ajuns la râul Iordan, în care S-a botezat Iisus Hristos, Mântuitorul lumii, si ne-am reîntors la Ierusalim.
Apoi am plecat spre Betleem, oraşul unde S-a născut Hristos Domnul. Aici am zăbovit o zi, cerând Mântuitorului să se nască duhovniceşte si în inimile si sufletele noastre.
După alte câteva zile am plecat cu toţii, cale de peste trei sute de kilometri, spre Muntele Sunai pe care Moise a primit Tablele Legii. Pe aici a condus Moise poporul ales spre Tara Sfântă. Doamne, cât de pustiu este locul acesta si cât de binecuvântată este tara noastră, România, umbrită si ocrotită de bunătatea Ta cea mare!
In zare se vedea ca o cetate nebiruită a Ortodoxiei Mănăstirea Sfânta Ecaterina, unde se află moaştele marii muceniţe. Aici suntem primiţi cu multă bunăvoinţă de Mitropolitul Damianos, stareţul mănăstirii.
A doua zi am urcat pe vârful muntelui unde Sfântul Prooroc Moise a primit Tablele Legii. Apoi ne-am întors din nou spre Sfânta Cetate a Ierusalimului, dând slavă lui Dumnezeu pentru toate.
După ce ne închinăm iarăşi la Mormântul Domnului, vizităm satul Ain Karem, locul de naştere al Sfântului Ioan Botezătorul, apoi Ierihonul si mănăstirile de pe Valea Iordanului. La 30 octombrie ne reîntorceam în tară.
PELERINAJ LA MUNTELE ATHOS SI ALTE LOCURI SFINTE
După trei ani de la primul pelerinaj, în septembrie 1977, un grup de patru părinţi din Mănăstirea Sihăstria în frunte cu Arhimandritul Cleopa Ilie, am plecat cu trenul spre Muntele Athos.
Athosul, numit si „Grădina Maicii Domnului”, este al doilea loc sfânt al lumii creştine, după Mormântul Domnului. Athosul este paradisul ţărilor ortodoxe, unic în lumea creştină.
Ajungem la Tesalonic, capitala Macedoniei antice, unde ne întâmpină câţiva monahi români. O zi întreagă vizităm mănăstirile si bisericile vechi ale Greciei de Nord, apoi plecăm spre Muntele Athos.
In zare se conturează unele mănăstiri atonite, portul Dafne si vârful înalt de peste 2000 de metri al Muntelui Athos. Totul ni se pare ca o minune dumnezeiască.
Muntele Athos este o limbă îngustă de pământ, cu o suprafaţă de 339 kilometri pătrati, lungă de peste 80 kilometri, care adăposteşte pe ambele laturi 20 de mănăstiri mari, peste 15 schituri si aproape 200 de chilii mici si mari, în care se nevoiesc peste 1500 de călugări greci, sârbi, ruşi, români si bulgari.
După două ore de călătorie cu vaporul, coborâm în portul Dafne, apoi urcăm spre Kareia, capitala Sfântului Munte. După ce obţinem viza de intrare în Muntele Athos, pornim spre Schitul Românesc Prodromul, unde poposim două zile.
Sâmbătă noaptea, la slujba Utreniei a fost tuns în monahism rasoforul Ioan, unul din ucenicii Părintelui Cleopa, care 1-a si luat sub mantie. Tunderea a fost oficiată de Arhimandritul Victorin, stareţul Mănăstirii Sihăstria, care i-a dat numele de Ioanichie.
Apoi s-a săvârşit Sfânta Liturghie, iar Părintele Cleopa a rostit un frumos cuvânt duhovnicesc. După masă am vizitat toate peşterile si chiliile pustniceşti din jurul Schitului Prodromul, iar a doua zi am plecat să ne închinăm în marile mănăstiri atonite vestite în toată lumea.
Primul popas îl facem la Mănăstirea Marea Lavră. Aici ne închinăm la mormântul Sfântului Atanasie Atonitul din pridvorul bisericii.
In continuare vizităm chiliile româneşti de la Schitul Lacu si Mănăstirile Iviru, Cutlumus si Stavronichita. Toate au fost înnoite de voievozii moldoveni si munteni, care le dădeau ajutoare si danii an de an. Cel mai mult ne-a mişcat icoana Maicii Domnului, numită „Portărita”, de la Mănăstirea Iviru, unde ne-am închinat cu toţii, în frunte cu Părintele Cleopa. în drum spre Kareia, am făcut un scurt popas la chilia vestitului sihastru, Paisie Aghioritul, un mare cuvios cinstit si căutat de întreaga Grecie, care ne-a uimit cu sfinţenia si smerenia sa.
Apoi ne închinăm la icoanele făcătoare de minuni de la Mănăstirile Protaton din Kareia, Pantocrator, Esfîgmenu si Vatopedu, unde se află multe moaşte si câteva icoane făcătoare de minuni. La Vatopedu Ştefan cel Mare a construit o arsana, care se păstrează în bună stare si astăzi.
Continuăm pelerinajul spre Mănăstirea Hilandar. De aici traversăm muntele si poposim la Mănăstirea Zografu, ctitorită din temelie de Ştefan cel Mare si Sfânt între anii 1475-1502, cu hramul Sfântul Mare Mucenic Gheorghe.
Ne închinăm apoi la mănăstirile de pe versantul vestic al Muntelui Athos, si anume: Mănăstirea Dochiaru, ctitorită în întregime de Alexandru Lăpusneanu în secolul XVI; Mănăstirile Xenofont si Pantelimon. în continuarea pelerinajului nostru, vizităm Mănăstirile Xeropotamu, Simonos Petra, ctitoria lui Mihai Viteazul; Filoteu, Grigoriu, ctitoria lui Ştefan cel Mare; Dionisiu, ctitoria lui Neagoe Basarab; si Mănăstirea Sfântul Pavel.
Auzind egumenii atoniti de venirea Arhimandritului Cleopa în Muntele Athos, o bună parte dintre ei l-au solicitat să rostească cuvânt de folos la obştea mănăstirilor lor. Astfel, a ţinut cinci predici duhovniceşti cu conţinut patristic si filocalic deosebit, care au mângâiat multe suflete tinere si au făcut ecou în toată Grecia, o bună parte dintre ele publicându-se.
Părăsind Sfântul Munte al Athosului, vizităm Atena cu mănăstirile din împrejurimi si mergem la marele duhovnic Porfirie, care avea darul înainte-vederii. Un adevărat sfânt din zilele noastre. El se nevoia într-un mic schit din Atica. De aici plecăm în insula Kerkira (Corfu) la moaştele Sfântului Spiridon, pentru care Părintele Cleopa avea mare evlavie.
A doua zi, fiind Duminică, slujim împreună Sfânta Liturghie, iar Părintele Cleopa este invitat să tină un cuvânt duhovnicesc la Mănăstirea Platitera din oraş. Seara târziu plecăm cu vaporul spre Italia, la moaştele Sfântului Ierarh Nicolae, mare făcător de minuni, la dorinţa stăruitoare a Părintelui Cleopa, care voia să le sărute măcar o dată în viată si să-i ceară ajutorul.
La orele 10 dimineaţa am sosit la Bari, unde se află catedrala cu moaştele Sfântului Nicolae. Aici toţi ne-am închinat cu lacrimi la racla lui, care se păstrează sub altarul bisericii mari, si i-am cerut ajutorul si mijlocirea sa pentru noi si pentru tară. Apoi Părintele Cleopa a citit cu lacrimi prima parte a Acatistului Sfântului Nicolae, iar noi ceilalţi am continuat, cântând cu toţii: „Bucură-te, Nicolae, mare făcător de minuni!” A fost un moment de mare emoţie, pe care nu-1 putem uita.
De aici am plecat la Roma si am vizitat catacombele Sfântul Calist si Sfântul Sebastian. Apoi am făcut un popas la Mănăstirea Celie din Iugoslavia, la marele teolog sârb Iustin Popovici. Toţi doream să vorbim cu acest dogmatist si teolog cunoscut în întreaga lume, care avea domiciliul forţat în această mănăstire.
Timp de două zile Arhimandriţii Iustin si Cleopa s-au întreţinut duhovniceşte prin translator. Apoi Părintele Cleopa i-a cerut un sfat de taină. Ar fi dorit să rămână până la sfârşitul vieţii în Muntele Athos, dar era în îndoială. Atunci Arhimandritul Iustin i-a spus: „Părinte Cleopa, dacă te duci în Sfântul Munte, mai adaugi o floare în „Grădina Maicii Domnului”. Dar pe credincioşi cui îi laşi? Acolo te rogi numai pentru sfinţia ta. Dar în tară te rogi pentru toţi si poţi aduce la Dumnezeu multe suflete lipsite de povăţuitori! Si eu m-am nevoit un timp în Muntele Athos, dar pe urmă m-am reîntors să fac misiune în tară.
Eu zic să rămâi în tară, să te mântuieşti si pe sfinţia ta si să ajuţi si la mântuirea altora. Aceasta este cea mai mare faptă bună a călugărilor de astăzi. Mai ales acum, când ne luptăm cu necredinţa, cu sectele, cu indiferentis-mul religios!”
Urmând sfatul său, Părintele Cleopa s-a întors acasă liniştit!
IEROSCHIMONAHUL PAISIE SI ARHIMANDRITUL CLEOPA
Dintre toţi duhovnicii mănăstirilor noastre din a doua jumătate a secolului XX, doi au fost recunoscuţi în toată tara ca fiind cei mai iscusiţi. Aceştia au fost Ieroschimonahul Paisie Olaru (1897-1990) si ucenicul său, Arhimandritul Cleopa Ilie (1912-1998).
Amândoi erau cercetaţi de numeroşi credincioşi si monahi; amândoi aveau darul cuvântului si al lacrimilor. Amândoi au crescut în viată mii de ucenici de toate vârstele, de la copii si oameni simpli de la tară, până la intelectuali, preoţi si ierarhi. Amândoi erau părinţi harismatici si înainte-văzători.
Amândoi erau oameni de rugăciune si se jertfeau pentru mântuirea celor mulţi.
îndeobşte, aceşti doi duhovnici iscusiţi foloseau aceleaşi mijloace duhovniceşti, dar fiecare avea specificul său.
Părintele Paisie avea o fire blândă, calmă, foarte afectivă. El nu putea respinge pe nimeni de la spovedanie, nu punea nici o condiţie deosebită. Vorbea foarte încet si rar, ierta uşor si vărsa lacrimi pentru fiecare, mai ales pentru mame, pentru copii si bolnavi. Apoi spovedea ziua si noaptea, întrucât avea multă lume la uşă si se străduia să-i împace si să-i mulţumească pe toţi. De aceea nu dormea de obicei pe pat, ci aţipea puţin în scaunul de spovedanie si iarăşi continua.
Ori de câte ori îl chemai sau îi băteai în uşă, el întreba: „Cine este acolo?” Si dacă nu avea pe nimeni la spovedanie, zicea: „Hai, vino!”
Printre altele, două lucruri nu am putut afla în mod deosebit despre Părintele Paisie: niciodată nu ştiam cât si când mănâncă si, de asemeni, când si cât doarme. Zilnic îi aducea ucenicul ceva de mâncare, aşezând vasul pe un scaun.
Insă până nu termina spovedania credincioşilor care îl aşteptau, părintele nu mânca nimic.
Când era liber, bătrânul îşi lua sapa si ieşea în grădină, căci avea câteva straturi în jurul chiliei. Odată 1-a întrebat un duhovnic: „Părinte Paisie, de ce te osteneşti atât de mult cu grădina? Nu-ti ajunge osteneala cu credincioşii?” Iar bătrânul a răspuns: „Mai ies si eu la aer si mai lucrez câte oleacă la grădină, ca să mai uit păcatele cele mari care le aud la spovedanie! Căci are obicei diavolul să aducă mereu în mintea duhovnicilor păcatele auzite la spovedanie, mai ales cele trupeşti, pentru a le face ispită. Apoi lucrez mai mult singur, ca să mă pot ruga cu rugăciunea mintii si să mă întăresc sufleteşte.
Altfel nu putem rezista în fata oamenilor si cuvântul nostru si rugăciunea nu au putere să schimbe sufletele credincioşilor”.
Părintele Paisie nu dădea canon prea aspru fiilor săi duhovniceşti si ţinea cont de vârsta, de râvna si de dragostea fiecăruia pentru Hristos. în general, le spunea să repete în fiecare zi de şapte ori psalmul 50 si de 15 ori „Tatăl nostru”, să facă metanii cu rugăciunea „Doamne Iisuse”, rugăciunile de dimineaţă si de seară, Canonul Mântuitorului, Paraclisul si rugăciunea Maicii Domnului „Milostivirea...”.
Tocmai de aceea era căutat de mulţi si reuşea să salveze nu puţine suflete pentru împărăţia lui Dumnezeu!
Bătrânul zicea credincioşilor care veneau la el pentru spovedanie: „Să ai răbdare! Să nu cumva să tai din cruce!” Adică să nu cârtească si să nu se deznădăjduiască în necazurile vieţii. Plângea cu cei care îşi plângeau păcatele si se bucura cu cei care se izbăveau de patimi. Ba, mai mult, Ieroschimonahul Paisie avea si oarecare dar al înainte-vederii. Unora le spunea să nu plece la drum spre seară, ca să nu pătimească vreun necaz. Altora le spunea să nu plece ne împărtăşiţi de la mănăstire si, dacă îl ascultau, toate le mergeau bine, cu binecuvântarea lui. De aceea, nici unul din ucenicii bătrânului nu ieşea din cuvântul său.
între anii 1973-1985, Ieroschimonahul Paisie a fost pustnic la Schitul Sihla, schit dependent de Mănăstirea Sihăstria, aproape de peştera Sfintei Teodora. Si aici a continuat aceeaşi nevoinţă de sihastru si duhovnic, căci veneau la sfinţia sa mult mai mulţi credincioşi si monahi ca în Mănăstirea Sihăstria. Nu avea odihnă nici ziua, nici noaptea, însă era împăcat sufleteşte pentru că toţi se întorceau liniştiţi si bucuroşi la casele lor.
în anul 1986, fracturându-si un picior, a fost adus la Sihăstria si a zăcut în pat până la sfârşitul vieţii. Dar si aici avea zilnic călugări, preoţi, credincioşi si chiar ierarhi la spovedanie, căci harul Duhului Sfânt îl întărea ca să-i mulţumească pe toţi.
Arhimandritul Cleopa, fiind format si crescut de Ieroschimonahul Paisie la Schitul Cozancea, avea multe trăsături comune cu părintele său sufletesc. Aceeaşi râvnă pentru Hristos, aceeaşi dragoste pentru sfânta rugăciune, aceeaşi milă pentru fiecare om, aceeaşi milostenie pentru cei săraci. Dar avea si însuşiri duhovniceşti diferite de ale Părintelui Paisie.
Părintele Cleopa era un om foarte hotărât, categoric, aspru cu sine si un mare nevoitor. Apoi era înzestrat de Dumnezeu în chip providenţial cu o memorie uimitoare si cu o mare dragoste pentru învăţăturile Sfinţilor Părinţi, încât cunoştea mai multă teologie patristică si practică decât mulţi din cei licenţiaţi în teologie.
Cunoştea foarte bine Sfânta Scriptură, Vieţile Sfinţilor, Dogmatica, Dreptul Canonic, Filocalia si întreaga literatură patristică. De aceea era căutat de mulţi intelectuali si teologi si ţinea adevărate prelegeri patristice si canonice la orice nivel.
Ca duhovnic, Părintele Cleopa era, de obicei, mai sever, în special cu călugării si cu teologii care nu stăpâneau bine pe Sfinţii Părinţi si Sfânta Scriptură si care nu păstoreau cu frică de Dumnezeu turma lui Hristos. Cu unii ca aceştia părintele era întotdeauna aspru si categoric. El cerea preoţilor si călugărilor să ducă o viată creştină exemplară, ca să fie lumină si călăuză pentru oameni.
însă cu copiii, cu mamele, cu bătrânii si cu cei săraci, Părintele Cleopa era foarte blând si milostiv si nimeni nu ieşea din chilia lui fără un mic dar: o icoană, o carte, o cruciuliţă, câteva boabe de tămâie, bani pentru cei lipsiţi si obişnuita binecuvântare de plecare. în cazuri grave, cum spun canoanele Bisericii, părintele trimitea pe cei cu păcate mari la episcopul locului, să le facă cuvenita dezlegare si să le rânduiască canon de pocăinţă.
Timp de aproape 54 de ani, cât a fost stareţ si duhovnic, Părintele Cleopa a crescut si a format pentru Hristos sute si mii de suflete - călugări, mireni si preoţi - care îi respectau întotdeauna sfatul si împlineau după putere poruncile Mântuitorului nostru Iisus Hristos.
Iată pentru ce Părintele Cleopa era atât de iubit si căutat de toţi. Pentru că el spunea fiecăruia deschis, în puţine cuvinte, tot ce trebuie să facă pentru mântuirea sa.
Astfel, putem afirma că aceşti doi mari părinţi duhovniceşti, Ieroschimonahul Paisie si Arhimandritul Cleopa, au renăscut din nou Mănăstirea Sihăstria, în a doua jumătate a secolului XX, dându-i o dimensiune misionară mult mai mare ca în trecut.
Avem speranţă în Dumnezeu că această latură spirituală va dăinui încă mulţi ani de acum înainte.
CĂRŢILE SCRISE DE ARHIMANDRITUL CLEOPA
întrucât Părintele Cleopa a fost un iscusit autodidact si cunoştea bine Sfânta Scriptură, precum si o bună parte din scrierile Sfinţilor Părinţi si Sfintele Canoane ale Bisericii Ortodoxe, la îndemnul unor ierarhi si teologi a început să-si scrie atât predicile proprii, cât si unele cărţi cu conţinut patristic, teologic si moral. La aceasta a fost îndemnat în mod deosebit de Părintele Dumitru Stăniloae, cu care era foarte apropiat, si de Mitropolitul Antonie al Ardealului, care îi era ucenic.
Primele sale însemnări din anii tinereţii, precum însuşi ne spunea, le-a aşternut pe hârtie pe când avea ascultare la oile mănăstirii. Dar, ştiind că le-a scris fără binecuvântare, s-a căit de aceasta si le-a ars. După ce a ajuns egumen la Sihăstria, iarăşi făcea unele însemnări pentru predici si scurte cuvinte de folos pe care le dădea la fraţi să le citească si să se întărească duhovniceşte.
După plecarea sa ca stareţ la Mănăstirea Slatina, fiind înconjurat de mai mulţi părinţi teologi, ca: Protosinghelul Petroniu Tănase, Ierodiaconul Antonie Plămădeală, Ieromonahul Arsenie Papacioc si alţii, Părintele Cleopa era îndemnat de ei să scrie predici si alte cuvinte de folos pentru monahi si credincioşi. El însă cu greu s-a hotărât să scrie, fiind si foarte ocupat cu egumenia mănăstirii.
Prezentăm aici pe scurt toate lucrările Părintelui Cleopa Ilie:
1.	Prima scriere la care a colaborat direct Părintele Cleopa împreună cu ceilalţi părinţi teologi de la Slatina, este intitulată Scrisoare către Sfânta Mănăstire Vladimiresti. Ea a fost alcătuită la 14 octombrie 1954 în vederea combaterii dogmatice si canonice a unor grave abateri de la învăţătura ortodoxă stabilită de Sfinţii Părinţi.
2.	Cuvânt de lămurire în legătură cu rătăcirile stiliştilor este a doua lucrare scrisă de Părintele Cleopa. Aceasta a fost realizată în anul 1955, din încredinţarea Sfântului Sinod al Bisericii Ortodoxe Române, în vederea lămuririi si întoarcerii creştinilor de stil vechi din Moldova în sânul Bisericii mamă.
3.	Predici pentru monahi (Predici filocalice) este cea mai reprezentativă lucrare a Părintelui Cleopa. Ea a fost scrisă la linişte, „pe rădăcina brazilor”, în timpul celei de-a treia retrageri în munţi, între anii 1961-1962, fiind tipărită în Editura Mitropoliei Moldovei si Bucovinei cu titlul Urcuş spre înviere în două ediţii: 1992 si 1998. Cartea conţine 50 de predici cu caracter profund filocalic, destinate în special pentru monahi si pentru creştinii sporiţi duhovniceşte. Acest volum de predici a fost tradus si tipărit si în limba greacă în anul 1988 la Tesalonic.
4.	Spovedania arhiereilor.
După reîntoarcerea sa din munţi, ne povestea Părintele Cleopa acest cuvânt de taină: „Mă aflam într-un bordei, când mi-a venit gândul să scriu un îndreptar de spovedanie pentru arhierei, dar eram în îndoială dacă este bine sau nu să-1 scriu.
Soarele de după amiază îmi bătea în fată. Am făcut trei metanii si m-am rugat să-mi dea Dumnezeu pricepere să termin cu bine această lucrare.
Pe când mă închinam si mă pregăteam să încep, am văzut în razele soarelui un arhiereu îmbrăcat în vesminte care strălucea de lumină si m-a binecuvântat cu mâinile amândouă. Atunci am înţeles că Dumnezeu mă binecuvântează să fac această lucrare si, însemnându-mă cu Sfânta Cruce, am început să scriu”.
Tot în aceiaşi ani de linişte, 1961-1963, Părintele Cleopa, la îndemnul duhovnicului său, fiind bun cunoscător al Sfintelor Canoane, a întocmit si alte îndreptare de spovedanie, pentru personalul bisericesc.
5.	Spovedania stareţilor.
6.	Spovedania ieromonahilor duhovnici.
7.	Mărturisirea generală a călugărilor.
8.	Spovedania preoţilor de mir.
9.	Despre credinţa ortodoxă este o altă carte esenţială a Părintelui Cleopa, care tratează pe înţelesul tuturor învăţătura dogmatică a Bisericii Ortodoxe, si a fost prefaţată de marele teolog român, Pr. D. Stăniloae. Ea a fost scrisă între anii 1975 -1976 si tipărită la Institutul Biblic Bucureşti în două ediţii, 1981 si 1985.
Cartea a fost tipărită si în a treia ediţie, la Episcopia Dunării de Jos, în anul 1991, cu titlul Călăuză în credinţa ortodoxă.
10.	în anul 1984, când s-a publicat la Editura Episcopiei Romanului si Huşilor primul volum din lucrarea Convorbiri duhovniceşti, semnată de Arhimandritul Ioanichie Bălan, între cei 60 de părinţi care au colaborat, s-a numărat si Părintele Cleopa cu zece convorbiri de mare însemnătate, care au avut un deosebit ecou în rândul credincioşilor din toată tara, întrucât tratează multe probleme duhovniceşti si canonice din viata Bisericii.
în anul 1993 volumul a apărut si în a doua ediţie la aceeaşi editură. Acest prim volum al Convorbirilor duhovniceşti a fost tradus integral în limba greacă în anul 1985, si parţial - numai convorbirile cu Părintele Cleopa — în italiană în 1991 si în engleză în 1994.
11.	In anul 1988, apare de sub tipar volumul al doilea al Convorbirilor duhovniceşti, la care Părintele Cleopa contribuie cu patru convorbiri de mare folos pe diferite teme dogmatice, canonice si morale.
12.	în anul 1994, convorbirile Părintelui Cleopa, în număr de 14, extrase din cele două volume de Convorbiri duhovniceşti amintite mai sus, au fost reeditate într-o ediţie specială intitulată Lumina si faptele credinţei, la Mitropolia Moldovei si Bucovinei, Iaşi. Volumul a fost retipărit în anul1999.
13.	O altă lucrare mult aşteptată si utilă tuturor preoţilor de parohie a fost volumul Predici la praznice împărăteşti si la sfinţi de peste an, tipărit în două ediţii, în anii 1986 si 1996, la Editura Episcopiei Romanului.
14.	După Predici la praznice si sfinţi de peste an, s-a tipărit si un volum de Predici la Duminicile de peste an, în două ediţii, în anii 1990 si 1996, la aceeaşi editură a Episcopiei Romanului.
15.	Valoarea sufletului, Galaţi - 1991, Bacău -1994.
16.	Despre vise si vedenii, Bucureşti - 1993, Bacău -1994.
17-24. Ne vorbeşte Părintele Cleopa, în 8 volume, Editura Episcopiei Romanului, 1995-1999.
25.	Minunile lui Dumnezeu din zidiri, Editura Episcopiei Romanului, 1996.
26.	Acatistier, Arhim. Cleopa Ilie si Ieroschim. PaisieOlaru, Editura Pelerinul, Iaşi - 1996 si 1998.
„UNIVERSITĂŢILE” ARHIMANDRITULUI CLEOPA
Prima scoală de formare duhovnicească a deprins-o Părintele Cleopa în familie, din fragedă copilărie. Evlavia si lacrimile mamei, bărbăţia si statornicia tatălui, ca si autoritatea morală a Preotului Gheorghe Chiriac din satul natal, au pus o adevărată temelie la formarea sufletească a Părintelui Cleopa si a fraţilor săi.
Când copiii au crescut mai mari, au început să se apropie si mai mult de Dumnezeu prin rugăciune si fapte bune.
îndepărtându-se de casa părintească, copiii s-au apropiat duhovniceşte de Schitul Cozancea si de Schimo-nahul Paisie Olaru. Cei trei fraţi, Vasile, Gheorghe si Constantin, au stat sub povăţuirea Părintelui Paisie peste 5 ani. în această perioadă de timp, bătrânul i-a învăţat să fie ascultători, tăcuţi, smeriţi si nevoitori, si să practice rugăciunea lui Iisus.
Sămânţa semănată de Părintele Paisie a căzut în pământul cel bun al inimii lor si a început a da roade. în anul 1929 cei trei fraţi s-au stabilit la Sihăstria, slujind întru toate lui Hristos, departe de casa părintească. Astfel, au urcat o treaptă duhovnicească mult mai înaltă decât cele de până acum, fiecare dintre ei având ascultarea si nevoinţă sa personală.
în anii 1931 si 1933, fraţii mai mari ai Părintelui Cleopa, Vasile si Gherasim, au plecat la Domnul, fiind foarte sporiţi duhovniceşte. Constantin, supravieţuind, a fost tuns în monahism în 1937 cu numele de Cleopa si creştea din zi în zi prin lucrarea faptelor bune. Din anul 1945, ajungând stareţ, a făcut multă milostenie la săraci si a salvat pe mulţi de la moarte în timpul foametei, prin aceasta urcând pe o altă treaptă a vieţii duhovniceşti.
După ce Părintele Cleopa s-a retras pentru a treia oară în munţi, între anii 1959-1964, cu darul lui Hristos, a ajuns la cea mai înaltă măsură de nevoinţă, la care putini pot ajunge în zilele noastre. Căci se ruga neîncetat cu rugăciunea inimii, nu vorbea cu nimeni, cugeta permanent la moarte, nu avea nici un fel de avere, nici bani, nici altă mângâiere, decât mila lui Dumnezeu si rugăciunile Maicii Domnului. Acum dobândise si darul lacrimilor si pacea inimii si ar fi dorit să nu se mai întoarcă în mănăstire, căci dobândise dulceaţa liniştii si a rugăciunii. Aceasta a format cea mai înaltă universitate duhovnicească pe care a absolvit-o Părintele Cleopa.
Dar bunul Dumnezeu nu a lăsat cu totul lipsiţi de mângâiere pe credincioşii iubitori de Hristos. De aceea, îndemnat de Duhul Sfânt, Părintele Cleopa s-a reîntors în cele din urmă la Mănăstirea Sihăstria, făcând ascultare de Dumnezeu si de oameni, si a continuat aceeaşi activitate duhovnicească si misionară, încă 34 de ani, arzând încet-încet pentru Hristos, ca o lumânare de ceară curată, aşteptând ziua si noaptea ceasul învierii.
Când veneau la sfinţia sa oameni din înalta societate profesori, teologi, demnitari - si îl întrebau ce studii are si unde le-a făcut, Părintele Cleopa le răspundea cu zâmbetul pe buze: „Vezi acolo după uşă un băţ? Cu acesta am umblat eu cu oile. Vezi traista aceea din cui? în ea purtam cărţile luate de la Mănăstirea Neamţ si le citeam la oi. Uite si opincile. Le vezi? Asta este ştiinţa mea!
Si şcolile mele sunt la Tăciunele, la Piciorul Crucii, la Răscoale, la Chita Mică, la Chita Mare, la Movila lui Dubău, la Fagii Rari, la Pârâul Solomâzdrelor, la Piciorul Cucului, la Piciorul Rotunzii, la Pârăul Ruginii, la Râpa lui Coroi, la Piatra Dediului, la Poiana lui Iosif, la Poiana lui Serghie, la Poiana Arşiţei si peste tot pe unde am umblat cu oile mănăstirii mai mult de zece ani”.
Acestea sunt „şcolile” si „universităţile” în care s-a format duhovniceşte Părintele Cleopa în cei 86 de ani ai vieţii sale, slăvind pe Dumnezeu, slujind oamenilor si mângâind mulţimea ucenicilor săi.
NEVOINTA DUHOVNICEASCA
Rugăciunea
Părintele Cleopa, când era mic, se ruga foarte mult cu rugăciuni din cărţi, pe care le ştia pe de rost si le spunea mereu, în anii tinereţii iubea cel mai mult citirea Psaltirii pe care o repeta zilnic. De asemeni, ştia pe de rost Acatistul Mântuitorului, Acatistul Bunei Vestiri, Canonul de pocăinţă către Mântuitorul si Paraclisul Maicii Domnului, pe care le rostea zilnic. Totodată, făcea până la 300 - 400 de metanii si închinăciuni în fiecare zi.
De asemenea, se silea să deprindă si rugăciunea inimii pe care o practica ziua si noaptea, când avea mai multă linişte. Fraţii săi, Vasile si Gherasim, deja deprinseseră această rugăciune de taină, fiind mult mai sporiţi în lucrarea ei.
Ca egumen si apoi ca stareţ al Mănăstirii Sihăstria, Arhimandritul Cleopa Ilie, fiind foarte ocupat în timpul zilei, se ruga mai mult noaptea. După ce dormea două ore până la Utrenie si alte două ore după Utrenie, timp de trei ore, până dimineaţa, îşi făcea toată rânduiala pentru o zi. însă cel mai mult a sporit în sfânta rugăciune în timpul celor zece ani de nevoinţă în munţi, rugându-se lui Dumnezeu ziua si noaptea.
De multe ori povestea Părintele Cleopa ucenicilor săi despre rugăciunea cea curată a inimii, vorbind ca din partea altcuiva, care se nevoia în pustie: „M-am întâlnit cu cineva care se chinuia cu foamea, cu setea, cu frigul, cu golătatea în pădure si mi-a spus că a înnoptat odată la un credincios. Fiind seara spre Duminică, si-a făcut rânduiala de rugăciune. La casa vecină era o nuntă cu muzică.
Pustnicul, fiind la rugăciune, avea în fată o icoană a Maicii Domnului. Stând el si cugetând, se gândea la cuvântul Sfântului Ioan Scărarul, care zice: „Unele cântări mireneşti, îi pot ridica pe cei sporiţi la cele mai înalte contemplaţii”.
Deci, auzind muzica de la nuntă, si-a zis în sine: „Dacă oamenii aceştia ştiu să cânte aşa de frumos, dar îngerii care laudă pe Maica Domnului, cum cântă ei în ceruri?” Din această simţire, i s-a pogorât mintea în inimă si a stat în această rugăciune peste două ore, simţind multă dulceaţă si căldură. Lacrimile îi curgeau continuu, inima i s-a înfierbântat, si-L simţea pe Hristos cum vorbea cu sufletul lui. Atâta mireasmă a Duhului Sfânt i-a venit atunci si atâta căldură duhovnicească a simţit, încât îşi zicea: „Doamne, vreau să mor în clipa aceasta!” După două ore, i-a ieşit mintea din inimă si a rămas cu o mâhnire dulce, o bucurie, o mângâiere si o căldură duhovnicească deosebită si timp de o lună de zile, pe cerul inimii lui nu s-a mai ridicat ceva din lumea aceasta. Căci lacrimile izvorâte în timpul acestei rugăciuni, fiind de la Duhul Sfânt, spală orice întinăciune, orice imaginaţie păcătoasă si rămâne sufletul curat”.
Mai spunea Părintele Cleopa si acestea despre rugăciune:
„Când se pogoară mintea în inimă, atunci inima se deschide si iar se închide.
Adică inima înghite pe Iisus si Iisus înghite inima noastră. în clipa aceea Mirele Hristos Se întâlneşte cu mireasa, adică cu sufletul nostru!”
Dacă îi cerea cineva Părintelui Cleopa cuvânt de folos pentru rugăciunea inimii, vorbea ca despre altcine-va, ca să nu ştie nimeni lucrarea lui. De aceea ucenicii săi din Mănăstirea Sihăstria nu ştiau cum si cât se ruga si la ce măsură ajunsese cu sfânta rugăciune. Insă darul lacrimilor nu 1-a părăsit până ce s-a mutat la cele cereşti.
Părintele Cleopa, având darul rugăciunii, se ruga pentru toţi cei ce-i cereau ajutor.
Dacă cineva se chinuia în ceasul morţii si părintele era chemat să citească rugăciunea de dare a sufletului, întotdeauna muribundul îşi dădea sufletul cu pace în mâinile Domnului, chiar în timp ce se citeau molitvele.
Prin multă rugăciune si post îndelungat, Părintele Cleopa dobândise darul răbdării, al ascultării, al înţelepciunii, al frumoasei grăiri si al memoriei luminate, prin care uimea pe mulţi.
In ultimii douăzeci de ani, Părintele Cleopa se ruga foarte mult, până la 14-15 ore pe zi, si avea momente de taină, când nu voia să vorbească cu nimeni, nici chiar cu ucenicul său de chilie. Avea si locuri de taină pentru rugăciune. Când era mai în putere, se ruga în pădure sau pe munte. In anii de bătrâneţe se ruga mai mult în chilie, singur. Alt loc preferat era stupina mănăstirii, unde avea o mică chilie si unde îşi păstra cărţile si manuscrisele.
Rugăciunea sa cea mai puternică era însă cea de noapte, stând singur în chilia sa sau în marginea pădurii, căci iubea foarte mult natura, oile si toată zidirea lui Dumnezeu. De altfel, fiecare frază, fiecare cuvânt rostit de sfinţia sa era o rugăciune si o binecuvântare pentru cel care îi cerea ajutorul. însă viata sa de rugăciune rămâne pentru noi toţi o taină necunoscută a sufletului său.
Postul
Deprins din copilărie cu postul, cu rugăciunea si cu ascultarea, Părintele Cleopa era de mic pregătit sufleteşte pentru o nevoinţă monahală deosebită.
In casa părinţilor săi se practicau în mod deosebit postul si rugăciunea. Căci nu se întâmpla niciodată să mănânce vreunul din copii mâncare de dulce în zilele de post. De asemeni, când erau mai mari si păşteau oile în preajma Schitului Cozancea, nici unul din cei trei fraţi nu mânca de dulce lunea, miercurea si vinerea, fiind încredinţaţi că, dacă ar îndrăzni să facă una ca aceasta, Domnul i-ar pedepsi. De obicei, la începutul Postului Mare, ţineau trei zile de post după rânduială.
La Sihăstria, toţi fraţii si părinţii posteau complet primele trei zile din Postul Mare, după tipic. Apoi, a doua masă o primeau vineri seara. In celelalte zile ale postului, mâncau o dată în zi, fără ulei, afară de sâmbătă si Duminică. în ultima săptămână a Postului Mare, primeau o masă pe zi spre seară, iar din Joia Mare până la Sfintele Pasti ţineau post deplin.
Cel mai mare postitor în Schitul Sihăstria a fost egumenul Ioanichie Moroi, care postea de luni până sâmbătă, mulţumindu-se doar cu Sfânta împărtăşanie si cu prescura ce se cuvenea preotului.
Imitând pe stareţul său, Arhimandritul Cleopa nu mânca nimic în prima săptămână a Postului Mare, de luni până sâmbătă. în celelalte săptămâni mânca o dată în zi, seara, fără ulei. Iar în ultima săptămână a Postului Pastelui, mânca o dată în zi de luni până în Joia Mare si apoi nu mai gusta nimic până la Sfânta înviere.
Această rânduială de masă a respectat-o în tot timpul vieţii sale. Dar celor care erau bătrâni, bolnavi, ca si fraţilor tineri, le îngăduia să mănânce de două ori în zi, marţea, joia, sâmbăta si Duminica si în celelalte zile o masă pe zi la orele trei după amiază. Celor care nu puteau respecta această rânduială, li se îngăduia, cu binecuvântare, să mănânce si de două ori pe zi.
Uneori Părintele Cleopa se retrăgea în pădure la bordeiul său, în tăcere si rugăciune pentru o zi sau două. De asemeni, în perioada postului, vorbea foarte puţin si se ruga în taină lui Dumnezeu, de cele mai multe ori cu lacrimi. însă despre această nevoinţă nu ne vorbea aproape nimic.
Când era în pustie, mânca numai un cartof pe zi si alte buruieni pe care le mai găsea. Spunea ucenicilor săi că la un lăsat de sec spre Postul Naşterii Domnului, a avut doi cartofi si o sfeclă si i s-a părut că are mâncare ca la un praznic.
Ascultarea
Părintele Cleopa a fost un părinte al ascultării, din copilărie până în ceasul morţii.
Orice poruncă îi dădea stareţul său, o împlinea cu sfinţenie, fără nici un murmur.
Orice cuvânt de învăţătură îi spunea cineva, căuta să-1 împlinească cu bucurie si smerenie. Oricine îl chema din fraţi să-1 ajute, el venea cel dintâi. Nimeni altul dintre vieţuitorii Sihăstriei, nu era mai ascultător, mai hotărât si mai statornic decât el. Pentru aceea era mai iubit decât toţi ceilalţi tineri si fiecare se folosea de aşezarea lui duhovnicească.
Este destul să ne reamintim cum a fost ales egumen. Cu toate că Schitul Sihăstria era ars, sărac si lipsit de toate, prin ascultarea si jertfa sa, fiind umbrit de harul Duhului Sfânt, a reuşit în câţiva ani să înnoiască în întregime schitul, să-1 ridice la rang de mănăstire, să adune în jurul său zeci de vieţuitori tineri si să închege o obşte monahală deosebită. Toate acestea le-a realizat cu ajutorul Maicii Domnului, datorită întâi de toate deplinei sale ascultări. Ascultare fată de Dumnezeu, fată de ierarhul locului si fată de duhovnicul său.
Dacă pe lângă ascultare adăugăm si râvna sa pentru cele sfinte si nevoinţă sa de taină si blândeţea sa, înţelegem mai bine personalitatea Părintelui Arhimandrit Cleopa Ilie.
Lacrimile
Părintele Cleopa avea de mic darul lacrimilor la rugăciune si adeseori se ascundea să nu-1 vadă cei din jur. In mănăstire lăcrima în timp ce slujea Sfânta Liturghie, mai ales în timpul Sfintei Epicleze. Dar cel mai mult îl cerceta Dumnezeu cu lacrimi în anii de retragere în munţi, mai ales când săvârşea si rugăciunea inimii.
De multe ori însă, Părintele Cleopa a fost văzut de ucenici lăcrimând pe când se ruga în chilia sa la bătrâneţe, căci lacrimile îi dădeau o mare bucurie si mângâiere.
Cugetarea la moarte
Urmând fraţilor săi mai mari, Părintele Cleopa cugeta adeseori la moarte, mai ales noaptea. Când era mai tânăr, stătea de veghe câte o oră-două în cimitirul mănăstirii, îndeosebi lângă mormintele fraţilor săi, unde aprindea lumânări si se ruga pentru odihna sufletelor lor. Apoi, citind Vieţile Sfinţilor, se minuna de chinurile mucenicilor si ale cuvioşilor, care primeau moartea cu bărbăţie pentru dragostea lui Hristos si se întărea duhovniceşte.
Răbdarea
Părintele Cleopa a fost un om al răbdării si al îndelungii-răbdări în toată viata sa.
Căci numai prin răbdare, statornicie si rugăciune a reuşit să crească atâtea suflete pentru Hristos si a povăţuit ani de zile mănăstirile încredinţate lui.
Fiind urmărit si supravegheat de securitate, el nu se temea, nici nu ura pe nimeni, căci avea în sufletul său pe Hristos si ştia că fără răbdare, fără rea pătimire si ispite nu ne putem mântui. De aceea, când vreun părinte venea la el tulburat si-i cerea sfat, el îi amintea cuvintele marelui duhovnic Vichentie Mălău, care zicea adeseori ucenicilor săi: „Ascultă frate: răbdare, răbdare, răbdare... Si când ti se va părea că ai sfârşit-o, o iei de la capăt: răbdare, răbdare, răbdare... Răbdare până la uşa mormântului. Răbdare până la sfârşit, nu până la prăsit!”
Liniştea
După ce termina spovedania, Părintele Cleopa se retrăgea la linişte, mai ales noaptea, în marginea pădurii sau în cimitir, unde se ruga singur. Aici zicea rugăciunea lui Iisus, pe care o practica încă din tinereţe. Liniştea îi odihnea sufletul, îl îndemna la rugăciune si îl umplea de pace duhovnicească. Iar când îl cerceta Dumnezeu cu darul lacrimilor se retrăgea la un loc tăinuit si se ruga multă vreme până ce Dumnezeu îi răcorea sufletul.
După ce gustase bucuria liniştii din anii pribegiei, Părintele Cleopa ar fi vrut să rămână pentru totdeauna în viata de singurătate, căci liniştea este mama rugăciunii, a lacrimilor si a bucuriei duhovniceşti. Dar porunca ascultării 1-a îndemnat să se întoarcă iarăşi în obştea sa.
 
Smerenia
Un alt mare dar al Părintelui Cleopa a fost smerenia, care este una din trăsăturile principale ale sfinţeniei.
Zicea părintele: „Eu sunt poreclit călugăr. Pentru că s-a întâmplat să mă numesc călugăr, dar călugăr nu m-am făcut niciodată în viată, că a te face călugăr este mare lucru. Cum să spun eu că sunt monah înaintea oamenilor, dacă înaintea lui Dumnezeu nu sunt? Călugărul trebuie să fie înger în trup, nu aşa cu viată lumească, cum o duc eu în păcate si neputinţă!”
Sfinţenia cea adevărată are ca trăsătură principală smerenia si pocăinţa. Părintele Cleopa se smerea, pomenind mereu cuvintele din Sfânta Scriptură: Smeritu-m-am si m-a mântuit.
„Eu sunt un om sec, zicea odată Părintele. Un pom numai cu frunze. Mori de foame lângă el. Sfântul Isaac Şirul zice: „Cuvântul fără lucrare se aseamănă cu cel ce zugrăveşte apă pe pereţi si poate să moară de sete lângă ea”. Aşa este la mine.
Cu mine mori de foame. Iţi spun tei si eu nu fac nimic. Ce vii la o vacă stearpă? Tu vii să-ti vorbesc aici degeaba? Dar nu-mi spui: Părinte, dar dormi toată noaptea, mănânci totdeauna, n-ai paza mintii, n-ai rugăciune, n-ai lacrimi, n-ai zdrobirea inimii. Nu mă întrebi de trezia atenţiei, nu mă întrebi de lucrarea cea dinăuntru...”.

PĂRINTELE CLEOPA, UN MARE STAREŢ MISIONAR
Predica
După ce Părintele Cleopa a fost rânduit egumen al Schitului Sihăstria, la începutul anului 1945, cel dintâi lucru pe care 1-a făcut a fost împodobirea bisericii cu slujbe si cântări dintre cele mai frumoase. Apoi a început să predice, hrănind duhovniceşte din cuvintele Sfinţilor Părinţi, atât pe călugări si pe fraţi, cât si pe credincioşi. Căci, într-adevăr, nu era în partea locului un alt părinte duhovnicesc din mănăstirile nemtene, care să vorbească mai frumos, mai cald si mai convingător decât el. Aceasta, atât datorită memoriei sale uimitoare, cât si cunoştinţelor scripturistice si patristice pe care le adunase din fragedă tinereţe.
Cuvântul viu, cu care hrănea pe toţi, a atras la Sihăstria tot mai mulţi credincioşi din sate si oraşe, care veneau să asculte sfintele slujbe si predica Părintelui Cleopa. Datorită învăţăturilor sale atât filocalice, cât si aghiografice, au îmbrăţişat viata monahală numeroşi tineri, care mai târziu au ajuns călugări buni si preoţi iscusiţi.
Apărarea dreptei credinţe
A doua virtute ce a împodobit sufletul Părintelui Cleopa a fost apărarea cu sfinţenie a dreptei credinţe. Sfinţia sa combătea cu multă înţelepciune si hotărâre sectele de tot felul si pe cei ce erau amăgiţi de ele.
S-a întâmplat de mai multe ori să întoarcă grupuri mari de creştini la Ortodoxie, mai ales din Bucovina, care fuseseră amăgiţi de sectanţi. Pentru aceea Arhimandritul Cleopa a fost recunoscut la în tara întreagă ca un mare misionar si apărător al Ortodoxiei din a doua jumătate a secolului XX. Aceasta o confirmă si scrierile sale, peste zece la număr, care au întărit în dreapta credinţă pe mulţi creştini îndoielnici, unele alcătuite la porunca Sfântului Sinod, la îndemnul unor ierarhi sau teologi de seamă.
In acelaşi scop, sfinţia sa era chemat la slujbe misionare, la sfinţiri de biserici, la întâlniri cu credincioşii prin sate si oraşe, si reuşea întotdeauna să atragă pe mulţi la dreapta credinţă si să combată învăţăturile sectare. De asemenea ori de câte ori veneau grupuri de creştini de alte credinţe si vorbeau cu sfinţia sa, se întorceau înapoi umiliţi.
Milostenia
O altă virtute fundamentală care 1-a caracterizat toată viata pe Arhimandritul Cleopa a fost milostenia. Sfinţia sa nu avea nici un fel de avere personală, dar făcea multă milostenie din cele ce aduceau credincioşii. Zilnic veneau văduve, cerşetori, oameni săraci, mame cu mulţi copii, orfani si bolnavi si primeau de la Părintele Cleopa drept ajutor bani, haine, alimente, cuvinte de mângâiere, si toţi se întorceau acasă mulţumiţi, dând laudă lui Dumnezeu.
Unde a fost Părintele Cleopa stareţ, a rânduit ca toţi credincioşii care veneau la mănăstire, indiferent de număr, să mănânce la masa de obşte.
Povestea unul din ucenicii săi de la Slatina, că odată, pe când era o sărbătoare si veniseră mulţi oameni, le mai rămăseseră doar puţine alimente. Dacă s-ar fi dat masă si la credincioşi, nu ar mai fi rămas provizii deloc. Atunci bucătarul i-a zis stareţului:
-	Părinte Cleopa, dacă punem pentru toţi masă acum, n-o să mai avem ce mânca. Ce să facem?
Atunci părintele Cleopa, care nu-si punea niciodată nădejdea în cele trecătoare, a spus:
-	Frate, pune tot ce ai! Pune tot!
într-adevăr, după trei ore au venit nişte credincioşi si au adus tot felul de alimente, care au ajuns obştii pentru o bună perioadă de timp.
Insă cea mai mare milostenie a Părintelui a rămas tot cea duhovnicească - rugăciunea pentru toţi, spove-dania, predica, sfaturile, scrisul.
Duhovnicia
Părintele Cleopa a fost unul dintre cei mai iscusiţi duhovnici din tară din a doua jumătate a secolului XX, ştiind cum să câştige sufletele oamenilor pentru împărăţia lui Dumnezeu. Sfinţia sa nu numai că mărturisea, ci dădea si multă speranţă fiilor săi duhovniceşti, dovedindu-se un adevărat îndrumător pe calea mântuirii. Nimeni nu ieşea de sub epitrahilul său tulburat, nemulţumit sau cu îndoială.
Prin exemplul vieţii sale Cuviosia sa atrăgea multe suflete în viata monahală, care deveneau apoi fii duhovniceşti ai lui pentru toată viata si ajungeau călugări si preoţi iscusiţi. El îndemna duhovnicii să aibă mare grijă de fiii lor sufleteşti, să-i cerceteze la chilii, să le dea canon după puterea lor, să-i mărturisească săptămânal si să-i împărtăşească la 30-40 de zile cu Preacuratele Taine. Astfel, încă din tinereţe ajunsese un
142

mare duhov-nic, la care se mărturiseau numeroşi preoţi, stareţi si chiar arhierei.
Preacuviosia sa, timp de peste 50 de ani, a fost părintele si duhovnicul cu cei mai mulţi fii sufleteşti din tara noastră. El a fost rânduit de Dumnezeu să fie un părinte al mângâierii, al bucuriei, al nădejdii si al bunei sfătuiri, ca o adevărată mamă duhovnicească, căci toţi ieşeau întăriţi sufleteşte din chilia lui.
începând din anul 1945, când a primit hirotonia în preot si Hirotesia în duhovnic, până la sfârşitul vieţii sale - 2 decembrie 1998 -, Părintele Cleopa spovedea zilnic oameni de toate vârstele si categoriile sociale, îndemnându-i pe toţi pe calea mântuirii si a bucuriei, prin harul dat lui de Dumnezeu, să părăsească păcatele făcute, să se căiască pentru ele si să pună început de pocăinţă, el însuşi fiind un om al pocăinţei.
Pentru aceasta, numele său s-a făcut cunoscut în toată tara si chiar peste hotare, bucurându-se de un respect deosebit. El va rămâne încă multă vreme pentru majoritatea credincioşilor care l-au cunoscut nu doar un teolog, nu numai un mare si neîntrecut predicator, nu numai un rugător înaintea lui Dumnezeu pentru fiecare, ci va rămâne si un ne egalat părinte duhovnicesc!
Darul deosebirii
Un alt mare dar al bătrânului era si darul deosebirii. Părintele nu dădea un sfat identic pentru doi oameni care aveau aceeaşi problemă. Unuia îi spunea ceva, altuia altceva. Căci ştia inimile credincioşilor, prin darul lui Hristos.
Ştia dacă cineva venea pentru iscodire sau cu credinţă. Ştia si cât putem purta, ca să nu ne dea ceva mai greu, astfel încât să nu cârtim. Pentru aceea mulţi veneau la Părintele Cleopa si îl întrebau ce drum să aleagă în viată, iar bătrânul dădea fiecăruia răspuns aşa cum îl inspira Duhul Sfânt, iar cei care ascultau, erau totdeauna mulţumiţi duhovniceşte.
SCRISOAREA PREOTULUI DIMITRIE BEJAN CĂTRE PĂRINTELE CLEOPA
Părinte Cleopa si Părinte Ioanichie,
Vă sărut mâna la amândoi. Mâinile drepte. Mi-aţi fost totdeauna foarte dragi si foarte apropiaţi pentru că stiti ce vreţi de la Dumnezeu. Să mă ierte Părintele Cleopa, aşa a fost în conştiinţa mea, de când l-am văzut si până astăzi, când fac această declaraţie, că este cel mai curat călugăr la ora actuală din Ortodoxia românească.
Poate pe la Sfântul Munte să se găsească oameni superiori călugărilor noştri. Iar Părintele Ioanichie, el încă îl caută pe Dumnezeu. Este supra ocupat cu cărţi. Scrie!
Are darul de a scrie si de a răspândi cuvântul lui Dumnezeu! Mai ales în partea practică a creştinismului nostru. Să-1 ajute Dumnezeu să-si facă ucenici!
Dacă Părintele Cleopa si Părintele Ioanichie nu lasă ucenici în urma lor, pustia se instalează la Sihăstria, si-i păcat. Atâta duh: Paisie, Cleopa, Ioanichie si a mai fost stareţul lor, părintele Ioanichie Moroi...
Acolo a fost un duh bun încă de la înfiinţarea acestui schit care a devenit mănăstire acum. As fi vrut să mor acolo, dar cred că Dumnezeu a hotărât să mor aici. Nu-s supărat. Noi rămânem cu trup, Părintele Cleopa si Părintele Ioanichie...

Că trupul se dă firii de Dumnezeu zidite. Până când? Poate într-o mie de ani, poate în mai puţin. Ne prefacem. Răsar flori din noi; răsar copaci, urzici si spini!
Dacă sufletul nostru este bun la Dumnezeu, răsare la căpătâiul nostru un prun sau un măr sau un pom roditor; dacă nu, urzici si spini. Peste o mie de ani nimeni nu va şti de Cleopa si de Ioanichie. Veţi fi în rai! Să vă uitaţi de acolo, fără binoclu, la călugării de la Sihăstria; viitorii călugări. Să veniţi si, cu ajutorul lui Dumnezeu, să-i îndrumaţi. Este singura noastră obşte călugărească care a găsit drumul direct la mântuire! Poate. Poate să fie si călugării de la Frăsinei! Poate acolo să fie si mai sporiţi, pentru că nu pătrund femei în mănăstire.
Părinte Cleopa si Părinte Ioanichie, să faceţi călugări, dar mai târziu, pe la 30 de ani. Să treacă întâi prin foc. îl iei de pe băncile scolii si-1 faci preot la 18 ani? Sunt preoţi chiar aici; sunt foarte tineri, care nu ştiu si nici nu au auzit de canoane.
Trebuie crescuţi ani de zile la umbra unui duhovnic; si încă un duhovnic bun, care să fie bun, perfect si cu cunoştinţe depline.
Sunt unii copii. Sunt tineri. Nu ştiu că au intrat cu un picior în Rai! Nu ştiu. Nici nu ştiu ce-i acela Rai! Nu! N-au cum să ştie. Să li se spună!... Nu-i obligatoriu să fie multă lume în mănăstire. Iar mănăstirile să rămână ca întotdeauna, locul în care mergem noi ceilalţi să ne împărtăşim.
Vă sărut mâna, Părinte Cleopa si Părinte Ioanichie, si, când o să mor, o să mă duc la Dumnezeu si o să spun că faceţi treabă bună, si vă aştept în Rai! Dacă suferinţele noastre pe pământ vor trage 51% în cumpăna lui Dumnezeu, si păcatele noastre vor fi numai 49%, atunci intrăm în Rai! Adică Bunul Dumnezeu apasă pe cumpăna aceea a faptelor bune si rele, apasă cu un deget si zice: „Hai să fie! Intră în bunătatea Mea!”

Asta o spun pentru mata, Părinte Cleopa si Părinte Ioanichie, care îmi sunteţi si dragi si superiori ca formaţie si ca duh. Nu putem intra la Dumnezeu decât cu dragoste! Aşa se spune în Sfânta Carte. Cu bunătate, zic eu. Numai cu asta.
Trebuie să fii bun nu numai cu cel care îţi dă mâncare si haină. Să fii bun cu cel necăjit...
Eu vă sărut mâna si vă mulţumesc si vă zic: Să trăiţi încă pe pământ pentru că sunteţi necesari. Amin.
Pr. Dimitrie Bej an - 1 ianuarie 1995
SUFERINŢELE TRUPEŞTI
Mulţi ani de zile Părintele Cleopa s-a bucurat de sănătate trupească si mai ales sufletească, fiind binecuvântat de Dumnezeu cu un organism rezistent. Dar, după împlinirea vârstei de 70 de ani, bătrânul se simţea tot mai obosit si suferind. Anii petrecuţi în munţi, ca si încercările prin care a trecut în perioada ateistă, l-au marcat mult.
Prima suferinţă grea a fost o dublă hernie, pentru care a fost internat în Spitalul Sfântul Spiridon din Iaşi si operat în două etape în anul 1985. După câţiva ani a fost operat de piatră la rinichi tot la Iaşi si, de asemenea, a suportat si o operaţie facială din cauza unei infecţii dentare. A mai suferit si o fractură la mâna dreaptă.
în iunie 1996 a avut o operaţie de tumoare vezicală la Spitalul de Urologie - Iaşi.
Atunci s-a descoperit că rinichiul stâng era inactiv. La controlul efectuat în septembrie 1996 nu s-au mai găsit leziunile tumorale, dar i s-a propus o intervenţie chirurgicală suplimentară, pe care părintele a refuzat-o. 
În mai 1998, având dureri mari, a acceptat cu greutate să meargă la control la Iaşi si a stat o săptămână, dar nu a acceptat să fie internat, zicând: „Mă aşteaptă fraţii mei si mă pregătesc să merg la ei!” Aceleaşi cuvinte le-a spus si în noiembrie 1998, când i s-a propus un nou control.
Toate aceste suferinţe l-au ţinut pe Părintele Cleopa treaz, fiind mereu în aşteptarea ceasului celui de pe urmă, cu gândul la Hristos si cu neîncetata rugăciune în inimă.
ULTIMUL AN DE VIATA
încă din anii 1996-1997, Părintele Cleopa se simţea tot mai obosit. Cu toate acestea, era mereu asaltat de credincioşi si pelerini din tară si de peste hotare.
Memoria si vocea fiindu-i încă sănătoase, reuşea întotdeauna să mângâie pe credincioşi, pe bolnavi, pe bătrâni si pe fiii săi duhovniceşti din mănăstire.
Mergea foarte greu si numai însoţit de ucenici, atât în chilie, cât si afară, la aer.
Iar în sala de alături, unde zeci de ani a ţinut predici si cuvinte de folos credincioşilor, nu mai putea ajunge decât rareori, în timpul verii. în schimb, îl scoteau ucenicii pe cerdacul chiliei, iar credincioşii se adunau în jurul lui si îi sorbeau cuvintele încărcate de har.
Părintele era foarte reţinut la mâncare. Nu gusta decât foarte puţin si apoi îndată spunea: „Ajunge! M-am săturat! Slavă lui Dumnezeu pentru toate!”
Sfânta rugăciune o săvârşea însă regulat, şezând pe pat sau pe scaun, căci nu mai putea sta în picioare. Iar orele sale preferate pentru rugăciune erau acestea: dimineaţa, între orele 4 si 8, după care se odihnea puţin. Apoi se întreţinea cu călugării care veneau la spovedanie si cu credincioşii. Pe la ora 4 după amiază îşi făcea rânduiala pentru seară: Canonul de pocăinţă, două-trei canoane ale Maicii Domnului din Bogorodicină, Paraclisul Maicii Domnului, Pavecernita Mică si altele.
Seara îl scoteau ucenicii la aer pe cerdac, unde se ruga cu rugăciunea lui Iisus si admira natura pe care a împodobit-o Dumnezeu atât de frumos. După o oră-două se retrăgea în chilie pentru odihnă si se deştepta iarăşi către miezul nopţii.
ULTIMELE ZILE
Zilele de septembrie-noiembrie ne prevesteau sfârşitul apropiat al Părintelui Cleopa! Acum vorbea tot mai puţin, cu voce stinsă si mereu repeta aceleaşi cuvinte: „De acum mă duc la fraţii mei!”, „Lăsaţi-mă să plec la fraţii mei!” Apoi iarăşi spunea: „Mă duc la Hristos! Rugaţi-vă pentru mine, păcătosul!”
Către sfârşitul lunii septembrie, într-un asfinţit de soare, Părintele Cleopa a cerut să se ducă în cimitir să vadă pentru ultima dată mormintele fraţilor săi, mormântul marelui stareţ Ioanichie Moroi, mormântul duhovnicului său, ieroschi-monahul Paisie Olaru si mormintele celorlalţi părinţi si duhovnici mai vârstnici decât el. A fost adus cu maşina la poarta cimitirului si de aici ucenicii l-au purtat de la un mormânt la altul, la toţi cei dragi si cunoscuţi ai săi, care i-au fost ucenici, fraţi, fii sufleteşti sau părinţi duhovniceşti.
La toate mormintele s-a închinat sprijinit de ucenici, a sărutat sfintele cruci si a rostit câte o sfântă rugăciune, zicând: „Rugaţi-vă si pentru Cleopa păcătosul, că iată mâine, poimâine, ne întâlnim înaintea lui Hristos!” Apoi a încheiat, zicând: „Maica Domnului, ai milă de noi si de toţi părinţii din acest cimitir si te roagă înaintea tronului Preasfmtei Treimi ca să dobândim iertare de la Dreptul Judecător”.
PLECAREA LA HRISTOS
Vineri si sâmbătă, 27 si 28 noiembrie, Părintele Cleopa încă dădea sfaturi si binecuvânta pe cei care veneau la el, călugări si credincioşi. Era senin la fată, vorbea calm si frumos celor care îl întrebau si nu refuza pe nimeni care voia să-1 vadă. Pe toţi îi mângâia si îi îmbărbăta ca întotdeauna, în linişte si bucurie.
Duminică, 29 noiembrie, în ajunul sărbătorii Sfântu-lui Apostol Andrei, iarăşi a fost înconjurat de oameni. Le vorbea cald, scurt si cu multă blândeţe. Unii veneau, alţii plecau, iar ucenicii se îngrijeau de toate.
La ora 11.30 a venit un frate la sfinţia sa să ia binecuvântare pentru tunderea în monahism, zicând:
-	Binecuvântaţi-mă, Preacuvioase Părinte Cleopa, că deseară mă călugăresc!
După ce 1-a binecuvântat si i-a pus mâna pe cap, fratele a cerut un cuvânt de folos pentru călugărie. Atunci Părintele Cleopa i-a spus:
-	De-acum nu mai ai tată, nu mai ai mamă, nu mai ai fraţi, nu mai ai rudenii, nu mai ai prieteni, nu mai ai ţarini, numai ai case, nu mai ai nimic! Numai pe Hristos!
-	Părinte, a zis ucenicul, dacă câştigaţi îndrăzneală înaintea lui Dumnezeu, să mă pomeniţi si pe mine în rugăciunile sfinţiei voastre!
-	Mila Maicii Domnului să fie cu noi cu toţi!
Pe la ora 4 după-amiaza a venit alt frate ca să-i ceară binecuvântare pentru călugărie, dar Părintele Cleopa nu i-a spus nimic, ci doar i-a pus mâna pe cap.
Deci, începând de Duminică la ora 4 după-amiază, Părintele Cleopa nu a mai răspuns la întrebările ucenicilor săi si a rămas nemişcat cu ochii întredeschişi pe scaunul său de spovedanie, ca într-o răpire, timp de mai bine de unsprezece ore.
Luni dimineaţă la orele 3.30, bătrânul s-a deşteptat ca dintr-un somn adânc, fiind bine dispus si mulţumit sufleteşte. Apoi a cerut ceva de mâncare, zicând: „Aţi mai văzut voi vreun călugăr să mănânce la ora asta?”
Luni, 30 noiembrie, si marţi, 1 decembrie, părintele a stat cu credincioşii si a dat sfaturi ca de obicei. Luni seară însă, în chip neobişnuit, Părintele Cleopa a început să-si citească rugăciunile dimineţii, deşi ucenicii i-au spus: „Părinte, acum este seară. Rugăciunile dimineţii citiţi-le mâine dimineaţă!” Dar părintele a răspuns: „Acum le citesc, căci mă duc la fraţii mei!” Ucenicii au privit, ca de obicei, cu neîncredere.
Marţi seara s-a culcat târziu, dând semne de mare oboseală. La ora 2,20 miercuri dimineaţă, ucenicul său a auzit că părintele respiră din ce în ce mai rar. Când s-a apropiat de el, părintele a răsuflat adânc si si-a dat sufletul în mâinile lui Hristos.
îndată s-au adunat părinţii, împreună cu părintele stareţ, si l-au pregătit pentru înmormântare. Apoi, trupul neînsufleţit al Părintelui Cleopa a fost coborât din chilie în sunetul clopotelor si aşezat în biserica veche a mănăstirii, unde a fost privegheat permanent de preoţi si monahi si de nenumăraţi credincioşi veniţi din toate colturile tării.
Vestea plecării Părintelui Cleopa la cele veşnice, a făcut degrabă înconjurul tării si a trecut si peste hotare. în zilele premergătoare înmormântării părintelui, mii de credincioşi veneau să-si ia un ultim rămas bun de la el, iar în biserică, unde era depus, monahii citeau în permanentă la Psaltire.
Aşa a trăit, aşa s-a nevoit si aşa s-a săvârşit marele stareţ si duhovnic al mănăstirilor româneşti, Arhimandritul Cleopa Ilie, fiind plâns de toţi părinţii si credincioşii care l-au avut sfetnic, părinte, duhovnic si povăţuitor.
Veşnică să-i fie pomenirea lui!
ÎNMORMÂNTAREA
Timp de trei zile si trei nopţi întreaga mănăstire si credincioşii mai apropiaţi s-au rugat pentru odihna sufletului Părintelui Cleopa.
înmormântarea s-a stabilit pentru data de sâmbătă, 5 decembrie. Ca o minune a lui Dumnezeu, ziua înmormântării a fost o zi frumoasă cu soare, călduroasă si luminoasă, după ce zile în şir vremea fusese întunecată si friguroasă.
Sfânta Liturghie s-a săvârşit de către un sobor de ierarhi, alcătuit din I. P. S. Daniel, Mitropolitul Moldovei si Bucovinei; I.P.S. Bartolomeu, Arhiepiscopul Vadului, Feleacului si Clujului; P.S. Ioan, Episcopul Oradiei; P.S. Casian, Episcopul Dunării de Jos; P.S. Ioachim, Episcopul Huşilor; P.S. Calinic, Episcop vicar al Arhiepiscopiei Iaşilor; P.S. Visarion, Episcop vicar al Mitropoliei Ardealului si P.S. Gherasim, Episcop vicar al Arhiepiscopiei Sucevei si Rădăuţilor.
După săvârşirea Sfintei Liturghii, în curtea mănăstirii a fost oficiată slujba prohodului de acelaşi sobor de ierarhi. La slujbă au participat numeroşi stareţi, ieromonahi si preoţi înconjuraţi de peste zece mii de credincioşi din toată tara.
Incinta mănăstirii, cerdacurile, drumul spre cimitir si locurile dimprejur deveniseră ne încăpătoare.
După slujba prohodului, majoritatea ierarhilor, în frunte cu înalt Prea Sfinţitul Daniel, Mitropolitul Moldo-vei si Bucovinei, au rostit cuvântări.
Apoi s-a făcut înconjurul bisericii cu racla purtată de un sobor de 12 preoţi si s-a mers în procesiune până la cimitirul mănăstirii. în sunetul clopotelor, al duioaselor cântări, al buciumelor din Bucovina, Părintele Cleopa a fost aşezat de către slujitori la locul pregătit pentru îngropare în mijlocul cimitirului, alături de iubitul său duhovnic, Ieroschimonahul Paisie Olaru.
Mulţi oameni aveau lacrimi în ochi. Toţi doreau să se atingă pentru ultima oară de mâna care împărţise atâtea binecuvântări în cei peste 50 de ani de preoţie. Printre brazii din cimitir razele soarelui îşi făceau loc si luminau mormântul proaspăt săpat. Cântarea „Hristos a înviat”, repetată de mai multe ori, ca un imn de biruinţă, a răsunat din pieptul tuturor.
Toţi cei de fată trăiau durerea despărţirii vremelnice de un mare părinte, duhovnic si povăţuitor sufletesc.
Aşa s-a săvârşit slujba înmormântării celui mai mare duhovnic român al secolului XX, Arhimandritul Cleopa Ilie, care a plecat de la noi în raiul lui Dumnezeu să primească răsplată pentru multele sale nevoinţe.
Prin plecarea Părintelui Cleopa s-a încheiat un capitol bogat al isihasmului si monahismului românesc de la sfârşitul mileniului al doilea, o pagină de aur din istoria Mănăstirii Sihăstria si a Bisericii noastre străbune.
Sperăm că în anii care vor urma, Părintele Cleopa va fi aşezat alături de alţi mari cuvioşi ai tării noastre ca: Sfântul Paisie de la Neamţ, Cuviosul Vasile de la Poiana Mărului, stareţul Gheorghe de la Cernica, Sfântul Ioan Iacob de la Neamţ, Ieroschimonahul Paisie de la Sihăstria, si mulţi alţii, ale căror nume sunt scrise de îngeri în Cartea Vieţii, spre lauda Preasfmtei Treimi.
PARASTAS LA 40 DE ZILE
In ziua de 9 ianuarie 1999, la 40 de zile de la mutarea la Domnul a Arhimandritului Cleopa, s-a săvârşit Sfânta Liturghie si slujba parastasului după rânduială, în biserica de iarnă a Mănăstirii Sihăstria. Slujba a fost săvârşit de către
înalt Preasfmtitul Daniel, Mitropolitul Moldovei si Bucovinei, împreună cu un sobor de preoţi din zonă. Cuvântul de pomenire a Părintelui Cleopa a fost rostit de către I.P.S. Daniel, Mitropolitul Moldovei. Apoi obştea mănăstirii în frunte cu I.P.S. Mitropolit si Arhimandritul Victorin, stareţul mănăstirii, înconjurată de un număr însemnat de credincioşi, au mers la cimitir, unde s-a cântat trisaghionul la mormântul bunului si neuitatului nostru părinte duhovnicesc, Arhimandritul Cleopa.
La urmă Mănăstirea Sihăstria a oferit la trapeză o masă comună pentru toţi cei prezenţi: monahi, credincioşi si săraci, pentru odihna sufletului aceluia care a fost si va rămâne în conştiinţa noastră - Părintele Cleopa.
ULTIMUL CUVÂNT AL PĂRINTELUI CLEOPA CĂTRE OBŞTEA MĂNĂSTIRII SIHĂSTRIA
1 Martie - 1998
în numele Tatălui si al Fiului si al Sfântului Duh.
Prea Cuvioase Părinte Stareţ, Prea Cuviosi Părinţi si fraţi, aşa cum vă văd aici, dragul mamei, aşa, pe toţi, să vă văd la Rai, la bucuriile fără margini ale Raiului, căci toţi sunteţi în slujba Mântuitorului si a Maicii Domnului, si fiecare, săracul, face ascultare în direcţia lui, unde este pus.
Tare îmi este drag când vă văd! Dar pe mulţi nu vă cunosc. Eu vin rar pe aici. Am atâta lume pe capul meu acolo si sunt bolnav. Dar mai cunosc din ei, care vin la mărturisire si care sunt mai vechi... Eu doresc ca toţi, toţi să mergeţi la bucuria cea veşnică si nici unul, Doamne fereşte, la munci.
Dragii mei părinţi si fraţi, să stiti că Biserica este mama noastră spirituală. Ea ne-a născut pe noi la botez prin apă si prin duh. Aţi auzit ce spune Sfântul Apostol Pavel: aţi luat darul punerii de fii în baia naşterii de-a doua si a înnoirii Duhului Sfânt. De atunci suntem toţi fii după dar ai lui Dumnezeu, de când ne-am botezat în numele Preasfmtei Treimi.
De aceea vă rog din toată inima să iubiţi Biserica, mamă! Să vă fie dragă Biserica si, cât puteţi, ziua si noaptea să mergeţi la Biserică. Care sunt mai bătrâni si nu pot săracii, să stea mai puţin. Care sunt tineri pot să stea mai mult, pentru că pravila Bisericii îmbogăţeşte memoria fiecăruia si darul Preasfântului Duh vine asupra aceluia care ascultă cu evlavie sfintele slujbe ale Bisericii.
Dragii mei, eu păcătosul si nevrednicul sunt bătrân - 86 de ani, sase operaţii, mâna dreaptă mi-e ruptă, am stat în ghips 32 de zile -, mâine-poimâine îmi veţi cânta Veşnica pomenire! Ce să mai aştept? Psalmul 89 spune clar: Anii lor sunt şaptezeci de ani, iar dacă vor fi în putere optzeci de ani. Iar la stihul unsprezece spune aşa: Ce este mai mult decât aceştia, osteneală si durere! Eu am intrat în anii durerii. Am îmbătrânit, optzeci si sase de ani împlinesc acum, pe zece aprilie.
Dragii mei părinţi, vă rog din toată inima, care aveţi dragoste si puteţi, să nu mă uitaţi la rugăciune. Să mă pomeniţi!
Eu am dragoste când vă văd pe toţi în slujba Mântuitorului si a Maicii Domnului.
Aşa să vă văd la Rai, dragul mamei, pe toţi! Toţi sunteţi în slujba Mântui-torului si a Maicii Domnului.
Mănăstirea noastră este o mănăstire cu rânduială canonică: nu se mănâncă carne, spovedania este la vreme, slujbele merg după rânduială Sfântului Sava...
Când am venit eu aici am găsit paisprezece părinţi, încălţaţi cu opinci, cu bărbile până la genunchi, cu metanii de lemn în mână... M-a adus fratele meu Vasile.
Când am venit aicea aveam cincisprezece ani jumătate, nu ştiam...
Si când am văzut la masă călugării toţi, si stareţul, bătrânul, citea cuvânt de folos în capul mesei, de la Sfântul Teodor Studitul, eu am întrebat pe fratele: „Aici este praznic?” Că eu am stat la Cozancea, si acolo era viată de sine: fiecare cu masa lui, cu casa lui. „Măi frate, a zis el, nu este praznic! Aici este viată de obşte. Aşa stau la masă călugării, cu toţii totdeauna!” Bătrânul le citea cuvânt... El slujea Liturghia si se hrănea numai cu Sfânta împărtăşanie, aproape douăzeci de ani. Numai sâmbăta si Duminica gusta aşa, oleacă, de prin castroane. Ştiu, pentru că eu eram bucătar. Dumnezeu să-1 odihnească, săracul! Tare a mai fost cu frică de Dumnezeu si tare a mai fost cu credinţă! M-a călugărit în anul 1937, în postul Sfintei Marii. îmi aduc aminte.
Era un părinte, Nicolae Grădinaru, cu barba mare, poate 1-ati apucat unii. El a zis, când m-a dus în fata altarului: „Prea Cuvioase părinte, să-i punem numele Cleopa, că nu avem nici un Cleopa aici!” Si bătrânul a pus mâna pe foarfece si Cleopa mi-a zis. Aşa a fost scris!
Dumnezeu să-i odihnească! Am pomelnicul acasă, al tuturor celor ce au murit aici; am si episcopii si patriarhi, câţi sunt. Cât mai am o scânteie de viată îi pomenesc în fiecare zi!
Dar vă rog, dragul mamei, pe toţi, să nu mă uitaţi în sfintele voastre rugăciuni! Si aşa cum vă văd aici să vă văd în Rai, bucuria cea veşnică, fără margini!
Mila Preasfintei Treimi si acoperământul rugăciunilor Preasfintei Maicii lui Dumnezeu si ale tuturor sfinţilor, să fie cu voi cu toţi, dragii mei, si pe toţi să vă ducă la Rai. Amin.

III
FAPTE SI CUVINTE DE ÎNVĂŢĂTURA
1.	Părintele Cleopa avea mare evlavie la Maica Domnului, „împărăteasa Heruvimilor si a Serafimilor si Stăpâna noastră...”. De aceea nu era zi în care să-i fi rămas necitit Acatistul Bunei Vestiri si câteva canoane din Bogorodicină.
2.	Spunea Părintele Cleopa: „Stiti voi cine-i Maica Domnului? Ea este împărăteasa Heruvimilor, împărăteasa a toată făptura, cămara întrupării lui Dumnezeu-Cuvântul, uşa luminii, că lumina cea ne apropiată gânditoare prin ea a venit în lume. Ea este uşa vieţii, că Viata Hristos prin ea a intrat în lume. Ea este poarta cea încuiată prin care n-a trecut nimeni decât Domnul, cum spune Proorocul Iezechiel”.
3.	Mai spunea: „Maica Domnului este scară către cer, pod către cer; porumbiţa care a încetat potopul păcatelor, precum porumbiţa lui Noe a adeverit încetarea potopului. Este cădelniţă dumnezeiască, căci a primit focul dumnezeirii si Biserică a Preasfântului Duh. Maica Domnului este Mireasa Tatălui, Maica Cuvântului si Biserica Duhului Sfânt”.
4.	Spunea iarăşi: „Când vezi icoana Maicii Domnului cu Pruncul Hristos în braţe, tu ştii ce vezi acolo? Cerul si pământul! Cerul este Hristos, Cel mai presus de ceruri;
Ziditorul cerului si al pământului. Iar Maica Domnului reprezintă pământul, adică toate popoarele de pe fata pământului, că ea este din neamul nostru. Este din seminţie împărătească si arhierească”.
5.	Zicea bătrânul: „Braţele Maicii Domnului sunt mult mai puternice decât umerii heruvimilor si ale prea fericitelor tronuri. Deci pe cine tine Fecioara Măria în braţe? Voi stiti pe cine tine? Pe Cel ce a făcut cerul si pământul si toate cele văzute si nevăzute”.
6.	Iarăşi spunea: „Stiti voi cine este Maica Domnului si câtă cinste, câtă putere si câtă milă are? Este mama noastră, că are milă si de săraci si de văduve si de creştini. Pururea se roagă Mântuitorului Hristos pentru noi toţi”.
7.	Aproape în fiecare predică Părintele Cleopa îi întreba pe creştini: „Aveţi voi icoana Maicii Domnului în casă?”, „Dar căndeluţa la icoana Maicii Domnului aveţi?”
Si îi sfătuia: „Să luaţi ocrotitoare si ajutătoare pe Maica Domnului, Mama noastră din cer si de pe pământ! împărăteasa cerului si a pământului!
Dacă o veţi lua pe ea ocrotitoare, citindu-i dimineaţa un acatist cu căndeluţa aprinsă si seara un paraclis, veţi avea ajutor si în timpul vieţii si în clipa morţii si în ziua Judecăţii... Stiti voi cât poate Maica Domnului înaintea Tronului Prea sfinte Treimi? Dacă nu era ea, cred că lumea aceasta se pierdea cu mult mai devreme!”
8.	Celor care dădeau slujbe la biserică, le zicea: „Aici am pus slujbe mari, dar dacă omul acasă nu face nimic, se împlineşte ceea ce zice în Sfânta Scriptură: Când unul se roagă si celălalt nu se roagă, unul zideşte si celălalt strică! Atât vă dau: după rugăciunile de dimineaţă să citiţi Acatistul Bunei Vestiri cu căndeluţa aprinsă. O să vedeţi că Maica Domnului este grabnic ajutătoare!”
9.	Spunea ucenicul său: „Când am venit la Părintele Cleopa, i-am spus că vreau să rămân la mănăstire. Atunci sfinţia sa mi-a zis: „Dacă eşti hotărât să rabzi trei bătăi pe zi si o dată mâncare la trei zile, atunci rămâi în mănăstire!” Aceste cuvinte m-au întărit si m-au făcut mai hotărât. Am înţeles că trebuie să pun mai multă voinţă si Dumnezeu îmi va ajuta”.
10.	De multe ori Părintele Cleopa zicea: „Ce suntem noi? O mână de pământ în fundul unui mormânt! Din pământ bun am fost făcuţi, dar l-am spurcat si mergem în pământ si spurcăm pământul! Ce suntem noi? Întinăciune si mâncarea viermilor”.
11.	Părintele Cleopa repeta mereu: „Mâine, poimâine mă duc la Hristos! Mâine pleacă Moşul Putregai!”, „Mâine nu veţi mai vedea decât o cruce în cimitir!”, „Mâine, poimâine, veşnica pomenire Moşului Putregai!”, „Ia, un hârb legat cu sârmă!”, „Mâine mă duc la fraţii mei. Ei strigă la mine: „Hai, măi frate! Lasă vorba cu oamenii!”„
12.	De multe ori când cineva îi cânta „Mulţi ani trăiască!”, sfinţia sa îl oprea si zicea: „Nu aşa, ci: „Veşnica pomenire, veşnica pomenire, veşnica lui pomenire!”„ Sau zicea:” La mulţi ani, Moşul Putregai!”
13.	Celor care spuneau că îi munceşte patima desfrânării, deseori le zicea bătrânul: „Moartea, moartea, moartea! Sicriul, lopata, hârleţul, târnăcopul...
Sfântul Vasile cel Mare spune: „Când vei vedea cea mai frumoasă femeie din lume, du-te cu mintea în mormântul ei la câteva zile după ce a murit. Atâta miros greu si curgere puturoasă iese din trupul ei, încât toate closetele din lume nu miros mai rău”. Iată ce pofteai!”
14.	Când voia cineva să-1 fotografieze, Părintele Cleopaîi zicea: „Caută un măgar, fă-i poză si scrie pe ea „Cleopa”!”
15.	Părintele Cleopa zicea: „Sfântul Vasile cel Mare spunea că cea mai mare înţelepciune, care îl păzeşte pe om de tot păcatul si îl duce în Rai, la fericirea veşnică, este moartea. Moartea si cugetarea la moarte. Iar în minte si în inimă să avem rugăciunea „Doamne Iisuse”!”
16.	Altă dată spunea: „Trupul acesta ne trage la pământ, aşa cum zice Sfântul Ioan Damaschin: „Pământul la pământ trage!” Dar noi nu trebuie să-1 lăsăm, nu trebuie să ne luăm după hoitul ăsta”.
17.	Pe femeile care spuneau că au soţi răi, Părintele Cleopa le sfătuia să nu divorţeze, ci mai degrabă să se roage pentru ei: „Nu-ti zic eu, ci Sfântul Apostol Pavel: De unde ştii, femeie, că nu îţi vei mântui bărbatul? Nu ştii tu că se sfinţeşte bărbatul necredincios prin femeia credincioasă si invers?” Si pe bărbaţi asemenea îi sfătuia, si mulţi se bucurau văzând minuni în casele lor.
18.	Mulţi creştini astăzi se tem de farmece si de vrăji. Pe aceştia Părintele Cleopa îi sfătuia: „Nu vă temeţi de vrăji! Să aveţi frică de Dumnezeu si grijă să nu-L supăraţi cu păcatele. Si farmecele nu vor avea nici o putere! Spovediţi-vă de păcate, postiţi si faceţi Sfântul Maslu”.
19.	Celor bolnavi care veneau la el, le făcea pomelnic sile spunea: „Cea mai mare slujbă pentru cei bolnavi este Sfântul Maslu. Dar nu foloseşte, dacă omul nu este spovedit. Deci mai întâi spovediţi-vă de toate păcatele si apoi faceţi Sfântul Maslucu cel puţin trei preoţi”.
20.	Tinerilor care voiau să se căsătorească, le dădeasfaturi, îi binecuvânta, le făcea pomelnic pentru sfintele slujbei le spunea: „Rugaţi-vă la Maica Domnului cu post si metanii si citiţi Acatistul Bunei Vestiri!”
21.	Spunea adeseori si acest cuvânt la creştini: „Când vedeţi că s-a îmbolnăvit cineva la voi în casă: ori tată, ori mamă, ori fiu, ori fiică, oricine ar fi, nu chemaţi mai întâi doctorul, ci preotul ca să-1 spovedească. Căci, Doamne fereşte,să-1 apuce moartea nespovedit si cu păcate grele. Nu mai are iertare si slujbele atunci nu îi folosesc la nimic”.
22.	Când cineva se îngrijora pentru vremurile de acum si îl întreba: „Ce o să fie, părinte?”, sfinţia sa răspundea: „Anii si vremile le-a pus Tatăl întru a Sa stăpânire. Cum vrea Tatăl, aşa face!” Iar dacă cineva zicea: „Afară este vreme rea”, părintele răspundea: „Tot ce dă Domnul este bun!”
23.	Călugărilor si fraţilor care voiau să plece în pustie, le spunea: „Ai 20 de ani în mănăstire la ascultările cele mai de jos? Numai atunci poţi să pleci la pustie! Cine vrea să meargă la pustie, zice Sfântul Vasile cel Mare, să mai ia unul sau doi împreună cu el si să aibă experienţă de ascultare si tăierea voii în mănăstire”.
24.	Iarăşi zicea: „Duhovnicul la maici să aibă vârsta de cel puţin 50 de ani si 20 de ani de ascultare într-o mănăstire”.
25.	Chiar si când bea apă, Părintele Cleopa cerea binecuvântare de la ucenicul său de chilie sau de la un frate, casă ne dea nouă pildă de smerenie.
26.	Uneori când se întâmpla să intre în chilie si nu putea face rugăciune că veneau creştinii în urma sfinţiei sale, zicea: ”Am intrat în chilie si nu am făcut rugăciune.
Am intrat ca un hoţ si ca un tâlhar!” Si se scula si făcea cel puţin trei închinăciuni până la pământ, zicând: „Preasfântă Treime, Dumnezeul nostru, slavă Ţie!” Apoi făcea o închinăciune si la Maica Domnului.
27.	Acelaşi ucenic spunea: „Când ceream bine cuvântare să mănânc, îmi zicea Părintele Cleopa cuvântul acesta: ”Mănâncă, bea, dormi!” Si îl întrebam: „Cum vine cuvântul acesta?” Iar el zicea: „Mănâncă când ti-e foame, bea când ti-e sete si dormi când ti-e somn!”„
28.	Sfinţia sa vorbea de multe ori de neputinţele si bolile sale, zicând despre el însuşi: „Moşul Putregai, 86 de ani, sase operaţii, o mână ruptă, coastele rupte...”
Oricine venea la sfinţia sa, punea pe ucenicul său să le spună acest cuvânt. Unii spuneau ucenicului: „Ce ne spui tu aceasta? Noi venim la Părintele Cleopa ca la un sfânt! Ce ne înşiri atâtea boli si neputinţe?”
29.	A întrebat odată ucenicul pe Părintele Cleopa dacă poate merge în afara mănăstirii fără rasă. Iar el a zis: „în ziua în care mergi într-un loc si ieşi din mănăstire fără rasă, să faci1000 de metanii! Chiar dacă n-o porţi pe tine, s-o ai cu tine”.
30.	Ucenicul său mai spunea: „Pe sfinţia sa nu l-am văzut niciodată stând fără centură sau dezbrăcat de dulamă. Ba încă mereu avea peste dulamă o vestă sau o bundită”.
31.	De multe ori spunea: „Biserica este mama noastră! Nu lăsaţi Biserica, căci aici ne unim cu Hristos. Aici se împacă Marta cu Măria. Tineti rânduiala slujbelor si a mesei după tipic. Biserica ne tine pe toţi!”
32.	Zicea iarăşi ucenicul: „Cât timp am fost ucenic la Părintele Cleopa, el făcea de obicei această pravilă: Rugăciunile dimineţii, Acatistul Mântuitorului cu canonul si Acatistul Maicii Domnului, mai ales al Bunei Vestiri. Iar dacă în ziua aceea era vreun sfânt care avea acatist, citea si acatistul sfântului. Apoi citea si la Psaltire si trei-patru canoane din Bogorodicină (Canoanele Maicii Domnului). Apoi vorbea cu credincioşii care veneau la sfinţia sa.
Pe la orele 15-16 începea pravila de seară si anume: completa glasul din Bogorodicină (din Bogorodicină citea un glas pe zi, adică 7 canoane), Canonul de pocăinţă, Canonul către îngerul păzitor, Canonul către toţi sfinţii si din Psaltire.
După ce vorbea credincioşilor si stătea la masă, făcea rugăciunea de seară.
O dată pe săptămână citea acatistul Sfântului Nicolae (în cursul zilei de joi) si a Sfântului Spiridon.
La miezul nopţii se scula si citea Miezonoptica. Alteori citea la Psaltire si zicea „Doamne Iisuse...”.
Mereu puteai să-1 vezi cu mâna pe metanie , încât unghia de la degetul cu care dădea fiecare bob de metanie se rupea. Mai citea din Sfânta Scriptură si din Sfinţii Părinţi”.
33.	Când era întrebat de creştini dacă este bine să citească la Psaltire, Părintele Cleopa răspundea: „Sfântul Vasile cel Mare spune că „este mai bine să stea soarele din călători aşa, decât să rămână Psaltirea ne citită în casele creştinilor. Si precum soarele este mai mare între ceilalţi luminători, aşa este Psaltirea între celelalte cărţi insuflate de Duhul Sfânt”. Să aveţi Psaltirea ca pe un cozonac bun.
Când ti-e foame, mai tai o felie, mai mănânci, mai faci treabă, apoi mai citeşti o catismă, două, trei, cât poţi”.
34.	în fiecare seară ieşea afară, mai ales după miezul nopţii. Chiar si iarna stătea cel puţin o oră. Zicea „Doamne Iisuse...”, asculta păsările de noapte, privea cerul înstelat si se bucura de linişte. Căuta să iasă la aer după ce se termina slujba de miezul nopţii, când toţi dormeau, ca să nu fie deranjat. în sade multe ori îl deranjau fie fraţii, fie oamenii. Atunci, văzând că nu scapă, după ce le tot zicea să se ducă, le vorbea puţin sau fugea în chilie.
Alteori, fiind foarte obosit, se scula pe orele trei-patru si îşi făcea toată pravila.
Atunci avea mai multă linişte si nu-1 deranja nimeni.
34. Uneori, când îşi făcea pravila, părintele era căutat insistent de credincioşi.
Atunci el ieşea si le vorbea un timp, apoi spunea: „Dumnezeu o să-mi spună: „Măi, călugăre, ai prăsit pe ogorul altora... Dar pe ogorul tău au crescut spini, pălămizi, buruieni”. Prăsiţi voi pe ogorul meu? De aceea trebuie să prăsesc si pe ogorul meu”. Si apoi mergea la chilie si îşi continua pravila.
35.	Zicea uneori si aceste cuvinte: „Ce mă fac că Sfinţii Părinţi spun „Fugi de lume! Fugi de lume!”? La fel zice si Mântuitorul: Vai vouă când vă vor lăuda pe voi oamenii sau când va prisosi lauda voastră mai mult decât faptele voastre!(Luca 6, 26)”.
36.	Pe toţi călugării care veneau pentru cuvânt de folos, bătrânul îi întreba din ce mănăstire sunt, dacă mănăstirea este retrasă în pădure si dacă are viată de obşte, adică o pungă, o masă si o biserică. Apoi îi întreba dacă se mănâncă carne în acea mănăstire.
Dacă spuneau că se mănâncă carne, Părintele Cleopa se mâhnea si zicea: „Ei, de as fi eu acolo! Iată, îl vedeţi pe Sfântul Calinic? Se uită la noi!” Si arăta cu degetul către icoana sfântului. „Sfântul Calinic a făcut testament în care scrie: „Când călugărul sau călugărita va mânca carne în mănăstire sau în lume pe la neamuri, atunci să se adune tot soborul mănăstirii, să-1 blesteme pe cel care a mâncat carne si să-i dea 39 de gârbace la spate!” Dă-i, dă-i, dă-i! Si să-1 dea afară din mănăstire”.
37.	în timpul prigoanei comuniste, Părintele Cleopa a stat mai mulţi ani la pustie, dar nevoinţele si ispitele pe care le-a îndurat au rămas neştiute. Totuşi câteva s-au aflat. Când părintele era în viată, ne spunea că vom afla după moartea sa şipe celelalte.
38.	- Părinte Cleopa, a zis un ucenic, spuneţi-ne cum a fost în cei zece ani de pustie. Ce fel de ispite aţi avut? Am auzit că v-aţi luptat cu vrăjmaşul! Cum si cu ce vă ispitea?
-	Dacă vrei să ştii cum este la pustie, du-te si stai si tu un an acolo si o să vezi!
39.	Un frate 1-a întrebat pe Părintele Cleopa:
-	Ce să fac, Preacuvioase, să mă mântuiesc?
-	Să ai în dreapta frica de Dumnezeu, în stânga cugetarea la moarte, iar în minte si în inimă rugăciunea ”Doamne Iisuse Hristoase”, si te faci sfânt, măi frate!
40.	Alt frate îi spunea bătrânului:
-	Părinte, roagă-te si pentru mine, păcătosul, si dacă te duci la Domnul, să nu mă uiţi.
-	Da! Frăţia ta mănâncă si dormi până te saturi, si eu am să mă rog pentru tine!
41.	Un părinte 1-a întrebat cum să se roage. Iar bătrânuli-a zis:
-	Roagă-te întâi cu gura, că de la gură rugăciunea trece la minte si apoi la inimă.
Dar pentru aceasta ne trebuie multă osteneală, multe lacrimi si harul Duhului Sfânt!
42.	- Părinte Cleopa, daţi-mi un cuvânt de folos! i-a zis un părinte.
-	Nu uita de moarte. Moartea, moartea, moartea! Frica de moarte ne păzeşte de tot păcatul!
43.	Unui frate i-a zis: „Să te pregăteşti să rabzi, să iei bătaie, să flămânzeşti si să în setosezi. Iar dacă te alungă de aici, să nu pleci! Să stai la poarta mănăstirii si dacă te ia politia să vii înapoi să mori în mănăstire!”
44.	Un frate 1-a întrebat:

-	Cum trebuie să mă pregătesc pentru mănăstire?
-	Când vii la mănăstire aşa trebuie să vii: Să fii hotărâtă rabzi moartea de la toţi!
45.	Un frate i-a zis bătrânului:
-	Părinte, nu mă pot ruga îndeajuns! Ce să fac?
-	Nu auzi ce zice Apostolul? Rugaţi-vă neîncetat! Deci roagă-te cât mai mult ziua si noaptea si vei simţi harul Duhului Sfânt în inima ta!
46.	Un creştin 1-a întrebat pe Părintele Cleopa:
-	Părinte, soţia mea s-a sinucis, fiind singură în cameră. Am găsit-o moartă. Pot s-o pomenesc la morţi, la biserică si acasă?
Atunci bătrânul a spus categoric:
-	Nu! N-avem voie să pomenim pe nimeni din cei ce s-au sinucis, chiar dacă ne sunt rude apropiate. Rămâne totul la mila lui Dumnezeu! Pot fi pomeniţi la slujbe numai cei care au fost bolnavi psihic.
47.	Un alt frate a zis bătrânului:
-	Părinte, dacă o să fim în închisoare pentru credinţă si dacă ni se schimbă gândirea prin hipnoză, avem vreo vină?
-	Nu te poate schimba nimeni dacă ai în inima ta pe ”Doamne Iisuse...” Dar trebuie să ai o treaptă a rugăciunii.
Când zici „Doamne Iisuse...” se cutremură tot iadul, numai să zici din inimă!
48.	- Câte haine trebuie să aibă călugărul? 1-a întrebat cineva.
-	Două rânduri de haine! Ce? Vrei să te faci pustnic cu o căruţă de haine? Iar când se rup, mai pui un petec galben, unul roşu, unul verde...!
49.	Către cei mai leneşi zicea părintele: „Pune hoitul, adică trupul, la treabă si mintea la picioarele Domnului, adică la rugăciune...”
50.	Odată a venit un frate la Părintele Cleopa, după ce îl ascultase de mai multe ori, si 1-a întrebat: „Părinte, ce să fac să mă mântuiesc?” Iar părintele, care îi ştia inima, i-a dat un răspuns pe măsură, zicând: „Fă ce ştii, si te mântuieşti!” Atunci el, cercetându-se pe sine, si-a dat seama că nu cunoştinţa îi lipseşte, ci trăirea duhovnicească.
51.	Iarăşi zicea bătrânul unuia din ucenicii săi: „Când vei sta nouă ani în mănăstire si vei lua şapte bătăi pe zi si mâncare o dată la trei zile, atunci vei fi călugăr bun!”
52.	Un frate 1-a întrebat pe părintele cum poate să se mântuiască. Iar părintele a răspuns:
-	Răbdare, răbdare, răbdare. Si când ti se va părea că ai gătit-o, o iei de la capăt: răbdare, răbdare, răbdare. Si nu până la prăsit, ci până la sfârşit!
Iar fratele a întrebat:
-	Dar ce să rabd?
-	Să rabzi toate ocările si toate necinstirile pentru dragostea lui Hristos!
53. Un părinte 1-a întrebat iarăşi:
-	Când poţi să te faci nebun pentru Hristos? Iar el a zis:
-	După 40 de ani de călugărie!
54. Iarăşi ziceau fraţii:
-	Părinte Cleopa, fraţii sfinţiei tale făceau nevoinţă aspră, dar noi nu putem face aşa.
-	Măi, nu vrei, nu vrei, nu vrei! Ia-o pe Maica Domnului de ajutor! Fă Acatistul Bunei Vestiri dimineaţa cu căndeluţa aprinsă si Paraclisul seara si ai s-o poţi duce la capăt!

55.	Când vreunul dintre fraţi îşi arăta dorinţa să sufere pentru Domnul, bătrânul îi spunea: „O să văd ce veţi face, cândva vor urca în maşini si vă vor duce la vale!”
56.	Un creştin i-a zis:
-	Părinte, eu nu cred că există diavoli!
Bătrânul, după ce 1-a învăţat îndeajuns din Sfânta Scriptură, i-a zis:
-	Dacă tot nu crezi că există diavoli, du-te la pustie, pune-te pe post si pe rugăciune si te scarpină ei pe tine!
57.	Un călugăr din obştea Mănăstirii Sihăstria i-a zis bătrânului:
-	Ce să fac, Părinte Cleopa, ca să mă mântuiesc?
-	Moartea să o ai totdeauna înaintea ta si „Doamne Iisuse” în minte si în inimă si nu te mai teme de nimic! Să ai pocăinţa tâlharului de pe cruce!
58.	Iarăşi zicea fraţilor: „Toate sunt trecătoare! Să aveţi grijă de suflet, să vă spovediţi, să vă împărtăşiţi, să duceţi viată curată, să faceţi milostenie, să faceţi din toate câte puteţi si să trăiţi în dragoste unii cu alţii, că dragostea nu moare niciodată!”
59.	Altor părinţi le zicea: „Din iad nu te poate scoate nimeni, decât mila lui Dumnezeu si faptele bune”.
60.	Spunea si acestea: „Să aveţi către Dumnezeu inimă de fiu, către voi minte de judecător si către aproapele inimă de mamă”.
61.	Mărturisesc părinţii bătrâni, care au fost martorioculari, despre o minune petrecută la racla Sfintei Paraschevade la Iaşi, la 14 octombrie 1951. De hram, pe când oamenii aşteptau la rând să se închine, au venit si două creştine bătrâne din Focşani. Văzând lume multă, au zis preotului de gardă, Arhimandritul Cleopa:
-	Părinte, dă-ne voie să ne închinăm la Cuvioasa Parascheva, fără să mai stăm la rând, că suntem bolnave, si să-i punem sub cap această pernă, pe care i-am adus-o de acasă drept mulţumire pentru ajutorul ce ni 1-a dat!
-	Dumnezeu să vă binecuvinteze, a zis Părintele Cleopa. Mergeţi si vă închinaţi!
In clipa aceea, preoţii si credincioşii au văzut un lucru cu totul sfânt si minunat.
Cuvioasa si-a ridicat singură capul, iar după ce femeile i-au pus perna adusă si s-au închinat, Sfânta Parascheva si-a lăsat iarăşi capul pe pernă.
62.	Un ucenic 1-a întrebat:
-	Ce este rugăciunea curată?
-	Să zici cu gura, să înţelegi cu mintea si să simţi cu inima.
63.	Altădată zicea: „In rugăciune nu teologi si, nu primi gânduri; ci varsă lacrimi. La vama imaginaţiei sunt arhiconii iadului, care îţi aduc imaginaţii si tâlcuiesc Scriptura, zicând: Munţii saltă ca berbecii si dealurile ca mieii oilor. Apoi vin site întreabă: „Cine sunt munţii? Care sunt dealurile?” Si tot ei răspund: „Munţii sunt oamenii în duhovnicii, iar dealurile sunt cei de pe treapta a doua”.
64.	Iarăşi spunea: „Ascultarea fără rugăciune este argăţie, iar cel ce face ascultare cu rugăciune, liturghie săvârşeşte”.
65.	Mai spunea: „Smerenia se naşte din ascultare fără cârtire”.
66.	Zicea iarăşi: „Rugăciunea nu este condiţionată de timp sau de loc. Ea este hrana sufletului”.
67.	Un frate din mănăstire s-a tulburat că veneau uneori copii si făceau gălăgie si alergau pe dealuri. Venind la bătrânul, a întrebat ce să facă. Iar Părintele Cleopa i-a spus: „Ia adu-ti aminte; tu nu ai fost copil? Mie îmi sunt tare dragi copiii, că sunt ca îngerii! Si mă tem să nu cadă si să nu-si rupă vreo mână sau vreun picior careva din ei. Pe aceştia îi iubeşte si Hristos si zice: Lăsaţi copiii să vină la Mine si nu-i opriţi, căci a unora ca aceştia este împărăţia Cerurilor”.
68.	Spunea Părintele Cleopa: „Niciodată să nu dai sfat nimănui, până când nu l-ai trăit tu! Cel ce dă sfat, dar el nu 1-atrăit, este ca izvorul de apă pictat pe perete.
Iar cel care vorbeşte din experienţa sa, seamănă cu un izvor de apă vie!”
69.	Un frate a întrebat:
-	Ce să fac să mă mântuiesc, Părinte Cleopa? Iar bătrânul i-a răspuns:
-	Ascultă, frate. Tu ştii să te rogi, tu ştii să mergi la biserică, tu ştii să posteşti, tu ştii să faci milostenie, tu ştii toate poruncile lui Dumnezeu. Numai să vrei să le faci, căci altfel nu te poţi mântui!
70.	Părintele Cleopa a fost întrebat odată de un părinte din mănăstire:
-	Prea Cuvioase Părinte, ce se va întâmpla cu Mănăstirea Sihăstria, dacă vă duceţi Sfinţia Voastră la Domnul?
Iar bătrânul, privind în jos, a zis:
-	Ziduri, ziduri, ziduri...!
71.	Altădată i-a zis un părinte din mănăstire:
-	Prea Cuvioase Părinte, spuneţi-ne un cuvânt despre sfânta rugăciune.
Iar Părintele a zis:
-	Rugăciunea este hrana si viata sufletului. Precum trupul, fără mâncare si băutură, moare; tot aşa si sufletul, fără rugăciune, moare.
72.	A zis un părinte:
-	De multe ori suntem obosiţi de la ascultare si nu ne putem ruga. Ce să facem?
-	Frate, trupul este Marta, iar sufletul este Măria! Marta se osteneşte pentru cele pământeşti, iar Măria, care închipuieste sufletul, stă la picioarele Domnului si se roagă. De aceea, spune Domnul, că Măria partea cea bună si-a ales. Suntem datori să împăcăm pe Marta cu Măria, adică întâi să ne rugăm si apoi să facem ascultare, cu rugăciunea în minte si în inimă.

73.	Obişnuia Părintele Cleopa să repete si acest stih, pe care îl spunea adeseori Sfântul Grigorie Teologul: „Mintea se înşeală si adevărul se fură de prea multă dragoste si prea multă ură!”
74.	Un părinte mergea adeseori la bătrânul, se aşeza în genunchi si-1 ruga să-1 binecuvinteze. Sfinţia sa îi punea mâna pe cap si-i făcea semnul Sfintei Cruci, zicându-i: „Dumnezeu să te binecuvinteze!” Si mărturiseşte acest părinte că pleca de la bătrânul cu multă pace si linişte, simţind pe capul lui, mai mult de o jumătate de oră, o căldură ca de foc, iar sufletul său se umplea de umilinţă si de lacrimi.
74 Un alt părinte, pe vremea când trăia părintele, zicea: „Când ies de la spovedanie de la Părintele Cleopa, mă duc la chilie si numai atât spun: „Doamne Iisuse Hristoase, pentru rugăciunile Preacuratei Maicii Tale si ale Părintelui Cleopa, miluieşte-mă pe mine păcătosul!” Si-mi vine o umilinţă si nişte lacrimi, de nu mă mai pot opri din plâns”.
75.	Un părinte bătrân 1-a întrebat pe Părintele Cleopa:
-	Preacuvioase părinte, ce-o să faceţi dacă veţi fi bolnav si nu veţi putea face pravila citită? Veţi pune vreun frate să vă citească pravila?
-	Nu. Iau pe „Doamne Iisuse...”.

76.	Odată când cineva i-a arătat noua biserică din livada mănăstirii, părintele a zis: „Mai greu este să faci un călugăr adevărat, decât o catedrală!”
77.	Zicea iarăşi bătrânul: „Măi băiete, nu sta degeaba si nu pierde timpul. Ia o carte în traistă oriunde te duci, cu oile sau cu vacile, sau unde te trimite, si citeşte cuvântul lui Dumnezeu!”
78.	Mai spunea: „Dacă citesc o carte de două sau de trei ori, o ştiu aproape pe de rost”.
79.	Părintele Cleopa spunea la ucenici câte ceva din necazurile si ispitele care îi veneau de la oameni. Dar despre ispitele care îi veneau de la diavoli, când era în pustie, nu prea spunea. întâi, pentru că era ascuns, iar al doilea, fiindcă nu avea cine să-1 înţeleagă.
80.	Uneori ne spunea: „Mă opresc Sfinţii Părinţi să vorbesc mai mult, căci ei zic: „Nu povesti ale tale”. Dar eu atât vă zic: dacă aţi fi fost voi acolo în pustie legaţi de un copac si aţi fi văzut un diavol, aţi fi scos copacul din rădăcină si aţi fi fugit cu el în spinare!”
81. Cei de la Pucioasa i-au scris de vreo câteva ori si Părintele Cleopa le-a dat răspuns într-o scrisoare bine gândită prin care le spunea: „La Pucioasa pute si nu va pleca putoarea până nu veţi asculta de Sfântul Sinod!”
83.	Mai zicea că în jurul anului 2000 se vor arăta semne dumnezeieşti si îl cita pe Sfântul Agatanghel, care a prezis aceasta.
84.	Ucenicul părintelui ne spunea: „Multe scris ori veneau pe adresa părintelui Cleopa cu tot felul de necazuri si probleme, iar sfinţia sa îmi zicea să le răspund.
Veneau si mulţi creştini si părintele mă punea să le vorbesc si să le scriu pomelnice. Deci fiind foarte ocupat, nu reuşeam să-mi fac toată pravila si canonul călugăresc, si-1 întrebam ce să fac. Iar el îmi spunea: Fă ascultare, scrie scrisori, vorbeşte la oameni si zi „Doamne Iisuse...”, căci „Folosul fratelui este roadă ta”, zic Sfinţii Părinţi”.
85.	Iarăşi zicea ucenicul: Când scriam scrisori la credincioşi si aveam o problemă mai grea, îl întrebam pe Părintele Cleopa, iar el îmi răspundea pe scurt si-mi spunea să răspund la toţi că el este bătrân, bolnav, si nu mai scrie. Apoi mă trimitea să le spun la oameni că este neputincios, să nu mai vină la „Moşul Putregai, că Moşul Putregai a murit! Nu ma ieste! S-adus...!”
86.	In anul 1996, când a fost adus la Iaşi din Grecia capul Sfântului Apostol Andrei, un frate a vrut să meargă să se închine. Un şofer se oferise să-1 ducă până la Iaşi. Dar fratele voia să meargă fără ştirea părintelui stareţ. S-a dus să ia numai binecuvântarea Părintelui Cleopa, fiindu-i fiu duhovnicesc.
Bătrânul, când a auzit despre ce este vorba, a zis cu glas tare: „Măi frate, ai un stareţ si un Dumnezeu!” „Ce să fac? Să merg la părintele stareţ să-1 întreb?”, a zis ucenicul. „Da! Du-te si cere-i binecuvântare”, a răspuns Părintele Cleopa.
87.	Odată 1-a întrebat un creştin pe bătrânul:
-	Părinte Cleopa, ce să fac că nu reuşesc să-mi găsesc un duhovnic?
-	Tu să-1 găseşti? El să te găsească pe tine, a răspuns părintele.
88.	Un frate 1-a rugat pe Părintele Cleopa să-1pomenească la rugăciune. Iar bătrânul i-a spus, arătând cu degetul o dâră imaginară, şerpuind pe pământ: „Rugăciunea mea este ca fumul lui Cain! Aşa se târăşte pe pământ...”
89.	Odată, şezând pe prispă, s-a uitat fix la ucenicul să uşi a zis sincer si curat: „Nu ştiu ce caută atâta lume la mine, la un moşneag putred!”
90.	Altădată, după ce a fost spovedit de bătrânul, un frate i-a zis: „Părinte, nu mă uitaţi la rugăciune, că sunt tare păcătos!” „Domnul!” a zis părintele. Apoi a rostit încet, ca pentru sine: „Eu sunt mai rău decât toţi”.
91.	Un ucenic spunea că Părintele Cleopa proceda uneori la spovedanie si astfel: Ştiind că ucenicul său este iubitor de laudă, el se arăta că este mai păcătos, mai avar si mai rău decât toţi, defăimându-se pe sine, ca să-1 înveţe pe ucenic lucrarea smereniei.
92.	Odată a venit un reporter să-i ia un interviu părintelui, zicând:
-	Oamenii vor lumină, vor apă vie...
-	Da!... Oamenii au lumină de la Sfânta Evanghelie, de la Prooroci, de la Apostoli, de la Sfinţii Părinţi, de la marii sfinţi sihastri si de la milioanele de martiri... Deci au de unde lua lumină!
De la mine numai întuneric poate lua cineva. Că eu sunt fiu al întunericului, nu al luminii. Un om păcătos, plin de răutate, plin de neputinţe si somnoros... N-am dragostea lui Dumnezeu, n-am înfrânare, n-am dreapta socoteală, n-am nimic!
Toate, toate le-am pierdut prin lenevirea mea si n-am nimic bun pe lumea asta!
Apostolul Pavel spune aşa în Epistola către Evrei: Hristos Iisus a venit în lume să mântuiască pe cei păcătoşi, dintre care cel dintâi sunt eu. Dacă acela care s-a ridicat până la al treilea cer, spune că este cel dintâi păcătos, eu ce să zic? C-am făcut ceva bun? Niciodată, în veacul veacului.
93.	Când a avut în pustie o ispită cumplită de desfrânare, i s-a arătat dracul curviei si i-a zis: „Dacă ai să cazi acum în desfrânare?” Iar părintele a zis: „Oricine poate să cadă, că ce-i bărbatul si femeia? Putregai si putoare sunt”.
Altădată, când a avut o ispită asemănătoare, s-a suit cu picioarele pe jăratec, ca să alunge demonul desfrânării.
94.	Atunci când veneau oameni tulburaţi că antihrist înşeală popoarele, că vor fi războaie, sau altele asemenea, Părintele Cleopa spunea cu glas puternic: „Tata-i la cârmă!”, si cita versetul 10 din Psalmul 32: Domnul risipeşte sfaturile neamurilor si leapădă sfatul boierilor, iar sfatul Domnului rămâne în veac si gândurile inimii Lui, în neam si în neam. Apoi îi îmbărbăta: „Nu vă tulburaţi si nu vă temeţi, că nu va fi cum vor ei. Ehei, câte vor ei să facă! Voi nu vă temeţi. Rugaţi-vă si faceţi Sfânta Cruce cu credinţă si fug toţi dracii!”
95.	Mai zicea Părintele Cleopa: „Nici un lucru să nu faci, până nu te însemnezi cu Sfânta Cruce! Când pleci în călătorie, când începi lucrul, când te duci să înveţi carte, când eşti singur si când eşti cu mai mulţi, pe cetluieşte-ti cu Sfânta Cruce fruntea ta, trupul tău, pieptul tău, inima ta, buzele tale, ochii tăi, urechile tale si toate ale tale să fie pecetluite cu semnul biruinţei lui Hristos asupra iadului. Si nu te vei mai teme atunci de farmece sau de descântece sau de vrăji. Că acelea se topesc de puterea Crucii, ca ceara de la fata focului sica praful în fata vântului”.
96.	Odată a venit la Părintele Cleopa o femeie cu nepotul ei care era acuzat de crimă, nefiind vinovat. Nepotul i-a zis părintelui că este în proces pentru ucidere, dar nu i-a spus că este nevinovat. Părintele 1-a oprit si i-a zis: „Nu eşti vinovat si nu ai să faci închisoare!” Intr-adevăr, tânărul a scăpat de această acuzaţie nedreaptă.
97.	Pe când era retras la stupina mănăstirii, a venit la sfinţia sa un credincios, plângând că este căutat de securitate. După ce i-a spus părintelui situaţia în care se afla si i-a dat un pomelnic ca să se roage pentru el, Părintele Cleopa i-a spus: ”De acum să nu-ti mai fie frică!” Si într-adevăr, de atunci n-a mai fost urmărit.
98.	Un frate, care venise la mănăstire cu gândul să stea două-trei luni, a mers la spovedanie la Părintele Cleopa. Dar bătrânul i-a zis cu glas nevinovat si hotărât: „Ehei, ai venit la Moş Costache! Nu mai pleci tu de aici!” Si aşa a si fost, căci cu mila Domnului a rămas în mănăstire.
99.	Cu câteva luni înainte de moartea părintelui, a venit un ierarh din Grecia si nu s-a lăsat până ce bătrânul nu i-a dat metaniile sale. Cu mai mulţi ani în urmă, Părintele Cleopa, inspirat de Duhul Sfânt, îi prevestise că va ajunge ierarh.
100.	Un frate începuse unele ne voinţe mai presus de puterea lui. Nu dormea pe pat, citea mult la Psaltire si făcea multe metanii; dar nu cu scop bun, ci urmărea numai liniştirea patimilor trupeşti, fără a le tăia pe cele sufleteşti. De aceea era mânios, judeca, osândea si avea ispite.
Odată s-a dus la Părintele Cleopa pentru a-i cere o binecuvântare. Iar bătrânul, numai văzându-1 pe acela apropiindu-se de el, i-a arătat cu mâna un text mare pus pe perete, sub icoane, zicându-i: „Ia uite ce scrie acolo: „Binele nu este bine, când nu se face bine”. Eu am pus să se scrie asta acolo!”
Atunci fratele, dându-si seama că părintele a spus acestea luminat de Duhul Sfânt, si-a dat seama că apucase pe o cale greşită.
101.	Un ieromonah s-a dus pentru prima dată la Părintele Cleopa să-i ceară cuvânt de folos. „Binecuvintează-mă, Preacuvioase Părinte Cleopa!” Sfinţia sa, privindu-1, a zis: ”Cine este preotul acesta?” După ce Părintele Cleopa i-a dat cuvânt de folos, ieromonahul s-a retras, uimindu-se că părintele, fără să-1 cunoască, a ştiut că este preot.
102.	Un părinte din mănăstire povesteşte: „Venind des pe la mănăstire si ascultându-1 pe Părintele Cleopa, m-am gândit să iau si eu jugul lui Hristos. Dar nu eram hotărât. Atunci m-am gândit să-1 întreb pe sfinţia sa, ca un om ce mi-a pornit râvna pentru Hristos, si mi-am zis: „Ce-mi va zice el, aceea fac!”
Când l-am întrebat, Părintele Cleopa, parcă cunoscându-mi inima, mi-a zis: „Nu veni! Stai în lume si fă misiune!” Pe atunci eram mai râvnitor si răspândeam si cărţi sfinte.
După vreo doi ani, când inima mea a înclinat total spre monahism, m-am hotărât să plec la mănăstire, dar cu oarecare temere, gândindu-mă la cuvântul bătrânului.
Si rugându-mă lui Dumnezeu, am venit la el si i-am zis: „Părinte, vreau să vin la mănăstire”. „Vino!” a zis Părintele Cleopa, umplându-mă de bucurie”.
103.	Un frate i-a zis bătrânului:
-	Părinte, la mănăstire este multă muncă si nu este suficient timp pentru biserică. Ce să fac?
-	Frate, când mâna lucrează, mintea să se roage, zicând” Doamne Iisuse” permanent!
104.	Doi tineri s-au căsătorit si au născut copii, însă nu ştiau că sunt rudenii de sânge. Duhovnicul i-a sfătuit să se spovedească la un arhiereu si să urmeze sfatul lui. între timp, soţul a fost îndemnat să ceară si sfatul Arhimandritului Cleopa Ilie, pe care încă nu-1 cunoştea.
Mergând la sfinţia sa, nu s-a putut apropia, Părintele Cleopa fiind înconjurat de mulţi credincioşi, ca de obicei. De aceea aştepta să-i vină rândul. Deodată, părintele chemându-1, i-a zis: „Antonie, vino la mine!” El a crezut că strigă pe altcineva, si nu s-a dus. După puţin timp iarăşi îl cheamă: „Antonie, vino la mine!”
Dar, ne ştiind că îl cheamă pe el, iarăşi nu s-a dus. Atunci părintele, privind fix la el, i-a făcut semn cu degetul si i-a zis: „Tu, cel de acolo, Antonie, vino la mine!”
Cuprins de frică, Antonie si-a zis în sine: „Cum de mă ştie părintele acesta care nu m-a văzut niciodată?” Apoi, ducându-se la bătrânul, acesta 1-a sfătuit îndelung si 1-a slobozit în pace.
105.	Două femei bântuite de diavol au venit la Părintele Cleopa, iar el le-a binecuvântat si le-a zis: „După trei Sfinte Masluri vă veţi vindeca”. Si aşa a fost, cu voia lui Dumnezeu.
106.	Un frate, văzând pe Părintele Cleopa şezând pe cerdac, s-a apropiat de el, sărutându-i mâna si cerându-i binecuvântare. Dar nu i-a destăinuit că era foarte luptat în inimă de gânduri rele. Părintele, uitându-se la chipul lui, i-a zis: ”Frate, mergi la duhovnicul tău, spovedeşte-te curat si să-i cer canon ca să te izbăveşti de gândurile cele necurate ce te stăpânesc”.
107.	Când vorbea la lume, Părintele Cleopa zicea adeseori: „îngerii Domnului v-au adus pe la sfintele mănăstiri, mamă! Voi nu-i vedeţi, dar fiecare are lângă el îngerul său păzitor”. Si bătrânul privea blând la oameni, ca si cum ar fi văzut pe îngerii lor.
108.	Odată a venit la părintele un credincios cu o rudă de-a lui, ce fusese atrasă la secta „Martorii lui Iehova”.
Credinciosul încercase prin multe discuţii si argumente să-1 aducă înapoi la dreapta credinţă. Dar deşi sectantul era dovedit din întrebări, el nu-si recunoştea rătăcirea. Atunci credinciosul 1-a convins pe sectant să meargă la Părintele Cleopa.
La chilia Părintelui Cleopa era lume multă, ca de obicei; iar părintele ţinea o predică cu tema: „Cum înşeală diavolul pe om”. Aşteptând să termine predica si găsind un moment potrivit, credinciosul a vrut să-1 provoace pe părintele la discuţie cu sectantul, pentru a se lămuri dreapta credinţă.
Dar în acel moment, a văzut că sectantul era cu totul schimbat la fată. Chipul lui era acum foarte vesel, radiind o bucurie de ne descris. Ascultând predica Părintelui Cleopa, fusese mişcat profund în inima lui, încât nu mai avea nimic de întrebat.
Când credinciosul a vrut să deschidă discuţia cu părintele, sectantul a spus: „Nu mai am ce să-1 întreb! Asemenea om n-am văzut în viata mea!”
Acesta este unul din numeroasele cazuri, când simpla prezentă a Părintelui Cleopa a fost suficientă pentru a schimba inima unui om.
109. Altă dată, o femeie credincioasă dintr-o familie de intelectuali din Piatra Neamţ a venit la Părintele Cleopa în mai multe rânduri, plângându-se de necredinţa soţului ei, profesor de fizică, care se declara ateu convins. La propunerea Părintelui Cleopa, femeia a reuşit să-si convingă soţul pentru a veni la sfinţia sa - deşi profesorul zicea: „N-am ce vorbi eu cu un popă! Pe mine nu mă poate convinge nimeni si nimic!”
Când au ajuns la Sihăstria, Părintele Cleopa vorbea oamenilor. După ce a terminat de vorbit cu credincioşii, părintele, obosit după o zi întreagă, totuşi nu s-a cruţat deloc. Si a stat cu profesorul, citându-i date din astronomie, despre distantele interstelare si altele, din fizică, despre legile naturii, ale creaţiei si despre multe altele.
La sfârşitul discuţiei, care se prelungise până la miezul nopţii, profesorul a scos un carneţel si nota, zicând: „Părinte, în câte scoli am studiat eu, niciodată n-am auzit asemenea lucruri! De unde stiti atâtea?” „Dar cine mă opreşte să nu ştiu?” a spus Părintele Cleopa. La urmă profesorul a cerut să se spovedească.
După un timp, soţia lui a venit bucuroasă la Sihăstria, spunând: „Părinte Cleopa, de când soţul meu a avut discuţia cu sfinţia voastră, s-a schimbat complet. Merge la biserică, se roagă si caută să convingă si pe alţii despre existenta lui Dumnezeu!”
110.	în general, Părintele Cleopa nu era pentru o nevoinţă exagerată, deşi sfinţia sa se nevoise mult în pustie. Dar totdeauna sfinţii sunt aspri cu ei si plini de dragoste fată de ceilalţi.
Zicea că pădurea nu se teme de cel ce ia multe lemne odată si încarcă prea tare căruţa. Căci ştie că se va strica mai încolo, fiind încărcată prea tare. Pădurea se teme de cel ce ia câte un lemn, câte o mică sarcină. De acela se teme pădurea, că ştie că încet, încet, o taie pe toată.
111.	Un frate începător a venit, după numai câteva luni de mănăstire, zicând: „Părinte, am mare ciudă pe draci. Daţi-mi voie să citesc Molitvele Sfântului Vasile cel Mare!” Părintele Cleopa i-a zis: „Tu, măi? Vai de capul tău! Ai ciudă pe diavoli?
Să vezi câtă ciudă au ei pe tine! Fugi de-aici, nu cumva să faci aşa ceva... Auzi, a venit deunăzi în mănăstire si vrea să blesteme pe diavoli si să citească Molitvele Sfântului Vasile cel Mare. Mare viteaz!”
112.	Odată a venit un stareţ de la o mare mănăstire din Rusia pentru sfat la Părintele Cleopa. Si după ce i-a spus că nu au timp de rugăciune, că este multă răspândire, 1-a întrebat, hotărât să facă ce-i va spune părintele: „Ce să fac, Părinte Cleopa? Să limitez la maximum lucrările si munca?” Părintele i-a răspuns: „Să ţii calea împărătească!” Adică fără exagerări, nici într-o parte, nici în cealaltă. Ci toate să fie cu dreaptă socoteală.
113.	Zicea Părintele Cleopa: „Să avem convingerea că în toată clipa II supărăm pe Dumnezeu. Fără această smerenie din inimă nu ne putem mântui”.
114.	Spunea părintele unui grup de seminarişti: „Poţi să dai canon la oameni să facă milostenie. Dar nu la cei care sunt bogaţi. Că ei au buzunarele doldora, vin si-ti pun un teanc de bani pe masă si zic: „Gata! M-am mântuit”. Dar împărăţia lui Dumnezeu nu se cumpără cu bani!
Să le dai să postească, să facă metanii, să privegheze... Că atunci se ostenesc si au plată de la Dumnezeu. Milostenie îi dai să facă la unul mai sărac. Că el ca să facă rost de bani trebuie să se ostenească, si aşa are plată de la Dumnezeu.”
115.	Părintele Cleopa, când vorbea si când dădeasfaturi, amintea mereu de bătrânii pe care-i cunoscuse, zicând: ”Aşa spunea Părintele Ioanichie Moroi...” , „Aşa spunea Părintele Paisie Olaru...”, „Aşa spunea Părintele Vichentie Mălău...” Căci marea înţelepciune duhovnicească au purtat-întotdeauna bătrânii iubitori de Hristos.
116.	Fratele Constantin - viitorul Părinte Cleopa  a făcut mulţi ani ascultare la oile Sihăstriei. Iar sora lui, Ecaterina, care se nevoia în obştea Mănăstirii Agapia, îl vizita uneori. Dar, văzându-1 mereu la oi, îi zicea: „Măi frate, dar fu tot la oi, tot la oi? Mai cere-te si tu cu ascultarea la biserică! Acasă la oi, aici la oi!” Dar fratele Constantin, ca un ascultător adevărat ce era, îi răspundea: „Du-te de la mine cu vorbele acestea!”
117.	încă de pe când era la oi, Părintele Cleopa a cunoscut mulţi pustnici si pustnice în pădurile din jurul Sihăstriei si la mulţi le ducea câte ceva de mâncare de la stână. O maică, Cleomida, fiică de ministru, 1-a întrebat odată pe fratele Constantin: „Ia spune, frate Constantin, ai învăţat Psaltirea pe de rost?” „Am învăţat numai vreo 40 de psalmi”, a răspuns el. „S-o înveţi toată pe de rost, că aşa se cere călugărului!”
118.	Prin anii 1930-1944 trăia în comuna Borlesti-Neamt un cântăreţ bisericesc care se chema Neculai Dumitriu. Era un credincios foarte evlavios si venea adeseori la Mănăstirea Sihăstria. Când cânta el la strană vărsa multe lacrimi din ochi, încât toţi se foloseau de viata lui.
Apoi, îmbolnăvindu-se, a murit si, pe când îl duceau la cimitir, s-a deşteptat din morţi si a mai trăit încă mulţi ani. Când venea pe aici spunea cu lacrimi cum a văzut chinurile iadului si pe cei care ardeau în acel foc.
Când cânta el la strană, lumea plângea. Fiind odată întrebat: „De ce plânge lumea când cânţi dumneata?”, el a răspuns: „Când cânţi din inimă, la inimă ajunge!”
Pe când Părintele Cleopa era tânăr, venit abia de vreo câţiva ani în mănăstire, dascălul Nicolae a spus celorlalţi fraţi:
„Râdeţi voi de el - adică de Părintele Cleopa -, dar să stiti că vă va fi stareţ!” Această profeţie s-a împlinit în anul 1945.
119.	Pe când era stareţ Părintele Cleopa la Sihăstria, s-întâmplat că ciobanii au pierdut oile. Le-au căutat ei un timp, dar nu le-au găsit si acum se temeau să spună stareţului. Până la urmă, n-au avut încotro si au venit la Părintele Cleopa.
El i-a ascultat si apoi i-a dus în biserică, unde s-au aşezat cu toţii în genunchi înaintea icoanei Maicii Domnului si au început să se roage. După ce s-au rugat, părintele le-a zis: „Haideţi să mergem împreună către Sihla si Râpa lui Coroi!”
Pe cale au făcut mai multe popasuri, făcând rugăciuni sub povăţuirea părintelui.
In cele din urmă, cu ajutorul lui Dumnezeu si al Maicii Domnului, au ajuns într-o mică poiană unde au găsit oile care se odihneau liniştite. Atunci Părintele Cleopa a zis: „Mare bucurie avem că am găsit oile, dar de mii de ori mai mare că ne-a călăuzit Dumnezeu. Iată ce vă spun vouă: să nu începeţi nimic să faceţi în viata voastră fără rugăciuni înaintea lui Dumnezeu si a Maicii Domnului”. Pornind apoi cu oile spre vale, au făcut tot atâtea popasuri câte au făcut si la dus, mulţumind Domnului pentru ajutorul arătat.
120.	Când a venit la Slatina ca stareţ, Părintele Cleopa a început prin a vizita mănăstirea. Prima oară a fost dus la stăreţie, dar el a cerut să meargă mai departe. Aşa a trecut prin mai multe chilii, pe care le-a binecuvântat, până a ajuns la o cămară mai dosnică unde mănăstirea ţinea sculele si materialele pentru dulgherie si zidărie. Aici părintele s-a oprit bucuros si a zis: „Aceasta va fi chilia mea!”
Fraţii, fericiţi si ei că Dumnezeu le-a trimis un stareţ spre mântuirea sufletelor lor, s-au hotărât să facă curăţenie în cămară, dar părintele i-a oprit, zicând: „Fraţilor, nu îmi trebuie ajutor, voi face eu tot ce trebuie cu mâna mea!” si s-a apucat de lucru. Ca mobilier si-a pus un pat cu aşternut foarte simplu, pe care îşi întindea cojocul lui de la oi. Tot pe pat îşi ţinea si cărţile sale si scrisorile primite din toată tara.
121.	Părintele Cleopa a stat mai mulţi ani în pustie împreună cu ucenicul său, Protosinghelul Varsanufie, care venise la mănăstire prin sfatul si rugăciunea părintelui. Si iată cum 1-a cunoscut el pe Părintele Cleopa:
Era căsătorit si lucra în pădure. într-o zi, i s-a furat ţapina; fiind sărac, nu mai avea alta si nu avea cu ce lucra. Si a venit la Sihăstria să plătească un pomelnic pentru descoperirea hoţului. Atunci Părintele Cleopa i-a spus câteva cuvinte de suflet, care l-au făcut să uite de ţapină si să se gândească cum ar putea să intre si el în viata monahală.
Spunându-i acest lucru Părintelui Cleopa, acesta 1-a pus mai întâi la încercare, spunându-i că să vină la mănăstire numai dacă va trăi un an de zile cu soţia sa în curăţie, altfel nu. Si s-au hotărât si Părintele Varsanufie si soţia sa la acest lucru.
Dar au avut mari ispite de la diavol să nu slujească lui Hristos, ci să rămână acasă. într-o noapte, a venit vrăjmaşul la ei, în chip de om urât negru si spân, si a răcnit de s-a cutremurat casa si au crăpat geamurile, zicând: „Nenorociţilor, ce îmi faceţi voi mie!” Apoi demonul a dispărut. După un an de zile, au plecat amândoi la mănăstire, soţul la Sihăstria si soţia la Agapia Veche.
122.	în anul 1953, Părintele Varsanufie a fost tuns în monahism, iar în anul 1956 a fost hirotonit ierodiacon si preot în Mănăstirea Sihăstria. El a fost unul din cei mai credincioşi ucenici ai Părintelui Cleopa. în 1997, când a fost vremea să se ducă la Domnul bătrânul Varsanufie, Părintele Cleopa i-a citit rugăciunile de darea sufletului. Când a zis: „...dezleagă pe robul Tău, Protosinghelul Varsanufie, de această durere nesuferită si de această neputinţă amară ce-1 tine, si-1 odihneşte pe dânsul unde sunt sufletele drepţilor...”, atunci părintele Varsanufie a răsuflat de două ori si si-a dat sufletul în mâinile Domnului. Iar Părintele Cleopa a continuat rugăciunea, zicând: „.. .Că Tu eşti odihna sufletelor si a trupurilor noastre si Ţie slavă înălţăm...”.
123.	Păsările îl mângâiau mult pe Părintele Cleopa. Vorbea adesea de „flăcăii codrului”, de cucuvaie, de babiţă, si câte alte păsări, arătându-ne chiar si cum cântau si care le era glasul, bucurând inimile noastre.
Părintele ne povestea: „Vai, ce bucurie mare am avut când m-am împărtăşit prima oară în pustie, că a venit un stol de păsărele si mi-au cântat, aşa frumos...!” Si părintele, când putea, hrănea cu dragoste păsările cerului.
Iar această dragoste nu s-a întrerupt, căci cu doi ani înainte de sfârşitul vieţii lui, după ce s-a împărtăşit la biserică, mergând spre chilie însoţit de doi părinţi, a venit un stol de păsări mici care ciripeau si i se aşezau pe umeri, pe cap, pe mâini si îl ciuguleau de barbă si de rasă, fără însă să se atingă de ceilalţi doi.
Apoi au zburat într-un brad si au început să cânte. Atunci părintele, suspinând, a zis: „Cât as dori să mai trăiesc iarăşi cu păsărelele în pădure!”
124.	Spunea bătrânul: „Odată am fost arestat de securitate la Mănăstirea Slatina si apoi dus la Fălticeni. Aici am fost bătut si băgat într-un beci în care ardeau câteva sute de becuri. Toţi care intrau acolo, ieşeau aproape nebuni. M-au băgat si pe mine, ca să-mi pierd minţile. Nu mai vedeam cu ochii si nu mai puteam de căldură. Atunci mi-am coborât mintea în inimă cu rugăciunea lui Iisus.
După o oră m-au scos si s-au mirat toţi că încă mai vorbeam si mergeam fără să mă tină nimeni”.
125.	Părintele Cleopa adesea amintea păcatele izvorâte din iubirea de sine si îndemna pe toţi la pocăinţă, zicând: ”Izvorul a toată răutatea si a tot păcatul este iubirea de sine! Iubirea de sine este iubirea ne raţională fată de trup si este cea mai grea si mai subţire dintre toate patimile care robesc firea omenească.
Din iubirea de sine se nasc: mila de sine, cruţarea de sine, îndreptăţirea de sine, mulţumirea de sine, trâmbiţarea de sine, lauda de sine, plăcerea de sine, părerea de sine si toate celelalte păcate ştiute sau neştiute”.
126.	Ascultându-1 pe Părintele Cleopa nu te mai saturai. Orice ar fi spus era interesant. Povestea din copilăria sfinţiei sale, despre viata la mănăstire, despre cum fusese prigonit, arestat, apoi fugit în pădure, mai apoi în slujba poporului, despre călătoriile la Ierusalim, la Sfântul Munte, apoi o mulţime de istorioare.
Deseori plângeau cei ce-1 ascultau, câteodată plângea si părintele. Toţi erau mişcaţi sufleteşte, dar nu numai din pricina a ceea ce spunea, ci în primul rând lucra darul lui Dumnezeu ce era într-însul; deci simpla lui prezentă - prin lucrarea Harului Sfântului Duh de care era plin Bătrânul - schimba inimile oamenilor.
127.	Când vorbea părintele, vorbea sub inspiraţia Duhului Sfânt. Odată, fiind sala plină de credincioşi, părintele a început să zică ceva fără legătură cu ceea ce se discutase până atunci. Ceva care parcă nu interesa lumea. Dar la sfârşit a venit o femeie lăcrimând, care stătuse în spate, si i-a zis: „Iartă-mă, părinte, că sunt păcătoasă!” Părintele vorbise pentru acea femeie.
128.	Povesteşte o credincioasă cum s-a vindecat tatăl ei cu rugăciunile Părintelui Cleopa: „Era la sfârşitul anului 1995.Eu mai fusesem de câteva ori la Sihăstria si-1 mai întâlnisem pe Părintele Cleopa. Tatăl meu era foarte bolnav si de aproape 40de ani era chinuit de patima beţiei. După multe încercări am ajuns cu el într-o zi la părintele. Şedea în poiană sub un carpen si mai erau câţiva creştini. Ne-am aşezat pe bancă chiar în fata Părintelui Cleopa, care spunea cuvinte de folos celor de fată.
Deodată s-a oprit o clipă, s-a uitat pe deasupra capetelor noastre si a început să vorbească despre beţie. Tata parcă încremenise acolo pe bancă. A durat o vreme acest cuvânt de folos al părintelui, apoi ne-a slobozit dându-ne fiecăruia binecuvântare, cum făcea de obicei. M-am apropiat cu tatăl meu si când s-a aplecat, părintele i-a prins capul cu amândouă mâinile, a făcut o cruce mare si i-a spus: „Aşa, dragul mamei, să vă spovediţi curat si Maica Domnului o să vă ajute. Să ne vedem la rai!”
Am plecat liniştiţi. Ce s-a întâmplat atunci, nu ştiu. Aproape 30 de ani nu l-am văzut pe tata făcându-si Sfânta Cruce, dar acum când ne-am întors acasă, a intrat în sufragerie si a făcut trei metanii mari. Priveam la mama si ea la mine si ne-am minunat. De atunci tata se spovedeşte regulat si s-a izbăvit de patima beţiei”.
129.	Ucenicul său, monahul Iachint, mărturiseşte următoarele despre Părintele Cleopa: „Eu cred că Părintele Cleopa era văzător cu duhul. Căci multe mi-a spus când trăia si eu nu le credeam, dar s-au împlinit aşa cum zicea sfinţia sa. Eu cred că părintele îmi vedea inima si îmi spunea ce-mi este de folos. Atunci nu-1 înţelegeam. Dar ar fi fost mai bine să fac ascultare mai cu luare aminte si cu credinţă. însă el m-a iubit si mi-a dat ce-mi este de folos spre mântuire. Eu cred că Părintele Cleopa este sfânt! Eu îi simt ajutorul. Simt că este cu mine! Aducerea aminte de sfinţia sa îmi dă pace, linişte, bucurie si nădejde că se roagă pentru mine!”
130.	Spunea unul din ucenicii săi: „Părintele Cleopa tot timpul spunea lucruri care erau spre zidire sufletească. Nu se afla cuvânt desert în gura lui. A ştiut să înmulţească acest talant. Ziua, când nu avea închinători, îşi lua metaniile si pleca pe munte. De multe ori l-am văzut stând sub copaci, în genunchi sau pe buturugi, scufundat în rugăciune. Trebuia să strig de mai multe ori pentru a mă auzi. Dacă îi aduceam vestea că a venit vreun grup de oameni, la început îi părea rău pentru pierderea liniştii, dar, fiind biruit de dragostea si credinţa celor ce veneau, îi primea si le vorbea, întărindu-i în credinţă si alinându-le supărările si necazurile. Apoi iarăşi se retrăgea, rugându-se pentru ei ca Bunul Dumnezeu să le dea „un colt de Rai”. Mai spunea: „Dacă as avea o traistă mare, v-as băga pe toţi în ea si v-as duce pe toţi în Rai”.
131.	In ultimii ani ai vieţii, părintele avea momente de mare oboseală, încât nu mai putea primi pe nimeni. De aceea zicea către ucenic: „închide uşa de două ori si nici dacă vine împăratul Japoniei să nu mă mai deranjezi!” Dar dacă părintele nu s-ar fi sculat pentru împăratul Japoniei, pentru dragostea împăratului Hristos si a credincioşilor, el se scula întotdeauna când era chemat si îi mângâia, învătându-I si binecuvântându-i pe toţi.
135. Mai povestea Părintele Cleopa: „Când am fost la Iaşi pentru operaţie, trebuia să-mi facă o urografie la rinichi. Era în Postul Mare. Mi-a făcut o analiză si n-a ieşit. Apoi a venit la mine o doctoriţă si mi-a zis:
-	Părinte, ca să iasă urografia la rinichi, trebuie să mănânci trei ouşoare!
-	Ia ascultă, doamnă. Dacă îmi dai munţi de aur de la Nicolina până la Copou, nu-ti mănânc trei ouă în Postul Mare!
-	Iată de aceea veniţi la spital si de aceea muriţi!
-	Si dacă oi muri, ce? Moare un rege? Moare un putregai de moşneag! Ce? Numai eu mor? Nu moare toată lumea?
-	Si de ce nu mănânci ouă?
-	Eu nu cred în ouă!
-	Dar în ce crezi?
-	Eu cred în Tatăl, în Fiul si în Duhul Sfânt! S-a dus si m-a spus la directorul spitalului.
-	Este acolo un părinte care nu vrea să mănânce ouă pentru analiză!
Dar directorul mă cunoştea, si-i zice doctoriţei: „Păi tu ştii cine-i părintele ăsta?
Este Părintele Cleopa! El a stat aproape zece ani la pustie cu un cartof pe zi si ceva buruieni...”
Când a auzit ea aşa, a venit la mine în salon, cu mâncare de post pregătită de ea, si-a cerut iertare si-apoi am mers din nou la analiză.
Si mi-au făcut urografia aceea fără ouă. Când au venit cu clişeul, mi-au zis:
-	Ia uite, părinte, ce frumos a ieşit!
-	Doamnă, a ieşit fără trei ouă?
Râdeau toţi. Rinichiul stâng se vedea mai umflat, iar rinichiul drept normal.
-	Vedeţi că a ieşit fără ouşoare?
-	Părinte, ne iertaţi! Aşa ceva n-am văzut de când suntem noi!
La ieşire, portarul spitalului mi-a spus: „Părinte Cleopa, dacă mai stăteaţi puţin în spital, eu îmi terminam casa cu ce primeam de la vizitatorii care veneau la sfinţia voastră!”
134. Povestea Părintele Cleopa despre aceeaşi perioadă: „După operaţie m-au dus la reanimare. Acolo am adormit pe un scaun pliant si am dormit trei zile si trei nopţi. Când m-am trezit, mi-au zis:
-	Părinte, mata ştii că ai dormit trei zile si trei nopţi si tot timpul ai vorbit?
-	Nu ştiu nimica! Ce-am vorbit?
-	Părinte, ştii câte predici am înregistrat? Ia te uită ce-am înregistrat! Mi-au arătat casete întregi. Erau predici pe care eu le vorbisem cu 30-40 de ani în urmă. Insă eu n-am ştiut nimic!”
133. Cât timp a stat părintele la Iaşi în spitalul Parhon, a uimit pe toţi. Până si doctorii îşi făcuseră program de şedinţă pentru a-1 asculta pe Părintele Cleopa.
Mulţi oameni, auzind că părintele este internat în spital, veneau si-i aduceau tot felul de alimente. Iar el chema asistentele să ducă tot ce primea la bucătărie si la ceilalţi bolnavi. La ieşirea din spital, doctorii i-au spus: „Părinte, cât timp ai stat sfinţia ta în spital, n-a mai fost nevoie să facem aprovizionare. Tot ce primeaţi aici, era suficient pentru întreg spitalul”.

132. Din anul 1996, doi ani de zile a răbdat dureri mari cu rinichiul drept care nu mai funcţiona. De la începutul bolii, el nu voia să meargă la doctori si nici medicamente nu lua. Apoi cu mare greutate s-a dus si la doctori la Iaşi, de ascultare, la cuvântul înalt Prea sfintitului Mitropolit Daniel si al părintelui stareţ.
Dar cu greu accepta să ia pastile sau să i se facă injecţii.
136.	Sfinţia sa era văzător cu duhul. Din toată mulţimea de oameni care veneau la el, părintele îi cunoştea prin Duhul Sfânt pe cei care aveau fapte bune, deşi nu spuneau nici un cuvânt, si se uita la ei cu deosebită plăcere si îi binecuvânta.
137.	Odată a venit un autocar cu credincioşi. După ce părintele le-a spus câteva vorbe timp de 20-30 de minute, ei au început să pună întrebări privind durerile si necazurile lor. între ei erau si câţiva bolnavi si au început să-1 întrebe:

-	Părinte, de atâţia ani sunt bolnavă. Am mers si la doctor, ce să mai fac?
-	Du-te la doctor si vezi ce ai. Fă operaţie, a zis părintele.
-	Părinte, am o fiică acasă, bolnavă de câţiva ani. Am necazuri cu ea. Ce să fac?
Să merg la doctor cu ea, sau nu?
-	Du-te la doctor, a răspuns bătrânul.
-	Părinte, si eu sunt bolnavă. Ce să fac?
-	Să faci Sfântul Maslu!
-	Si să nu merg la doctor?

-	Nu, nu! Să mergi la Sfântul Maslu! Apoi altcineva i-a zis:
-	Părinte, si eu sunt bolnavă, Ce să fac?
- Mergi la doctor, vezi ce ai...
Aşa se întâmpla ori de câte ori cineva îi cerea sfaturi. Pentru fiecare el avea un răspuns special, potrivit cu problemele sale.
138.	A venit odată la sfinţia un frate nevoitor, zicând: ”Părinte, blagosloviţi să mănânc o dată în zi după apusul soarelui?” „Tu, frate? a zis bătrânul. Nu te uiţi la tine cât eşti de slab? Să mănânci de două ori pe zi, mânca-te-ar Raiul!”
139.	Alteori Părintele Cleopa spunea: „învătati-vă să postiţi, că va veni vremea când veţi mânca un cartof într-o săptămână!”
140.	O credincioasă a venit împreună cu soţul ei la Părintele Cleopa, disperată din cauză că trei şefi de la serviciu se pregăteau să o dea afară pe nedrept. După ce i-a spus situaţia, părintele a mângâiat-o cu cuvintele: „Nu te teme, ai să vii la mine si-ai să-mi spui: „Părinte, n-am mai auzit de o minune aşa de mare!”„.
Creştina s-a întors liniştită acasă, dar situaţia s-a agravat. Mai era doar un pas pentru a fi dată afară, iar bărbatul ei îşi pierduse orice răbdare si încredere si nici nu mai voia să mai meargă la mănăstire, când minunea prevestită a avut loc. In decurs de o săptămână, au fost daţi afară toţi cei trei şefi: luni, cel mai mare în rang, miercuri următorul si vineri ultimul. Când au vizitat din nou chilia părintelui, amândoi soţii au strigat deodată, fără să vrea: „Părinte, n-am mai auzit de o minune aşa de mare!”
141.	Un credincios care divorţase, era continuu atacat de rudele fostei sale soţii, persoane foarte influente. Fusese pus sub urmărire si era ameninţat de mai mulţi ofiţeri de miliţie. Atunci s-a dus împreună cu sora lui la Părintele Cleopa să plătească slujbe. Când să plece, s-au întâlnit cu un călugăr, care le-a cerut să-1 ajute să-si ducă bagajul la Sihla. Pe drum, i-au povestit necazurile pe care le aveau cu ofiţerii de miliţie. Ajunşi la Sihla, după ce a auzit cum îl cheamă pe unul dintre miliţieni, călugărul s-a dat jos, s-a dus în fata bisericii si a făcut trei metanii, zicând: „Mulţumesc Ţie, Doamne, că mi-ai adus răspuns la întrebarea: De ce mă rog eu pentru Constantin si el are necazuri; eu mă rog mai tare pentru Constantin si el are si mai mari necazuri?”
Constantin era unul dintre miliţienii care îl prigoneau pe credincios si în ultimul timp soţia i se îmbolnăvise grav, iar fetita îi fusese accidentată de o maşină. După ce călugărul 1-a sunat si i-a arătat greşeala sa, el a devenit unul din cei mai corecţi miliţieni.
Dar prigoana asupra credinciosului a continuat. Rudele fostei soţii au apelat la un colonel care i-a telefonat, spunându-i: „în cinci zile vei fi în puşcărie! Dosarul este pregătit!” „Fără motiv?” a întrebat creştinul. „Eu n-am nevoie de motiv, iar din închisoare vei ieşi numai mort, cu picioarele înainte” a fost răspunsul colonelului.
Auzind de aceasta, credinciosul a fugit iarăşi împreună cu sora sa la Părintele Cleopa, chiar în toiul nopţii, si i-a spus de ameninţare. Bătrânul i-a primit, dar i-a certat:
-	Ce putini credincioşi sunteţi! Cum să vă temeţi voi de oameni?
-	Da, părinte, dar ne-a dat termen precis: cinci zile!
-	Lăsaţi-l în pace, că va fi el în trei zile în puşcărie! într-adevăr, după trei zile, au aflat de la un judecător, că
ofiţerul fusese arestat.
De atunci, credinciosul nu a mai fost ameninţat. Când s-au dus din nou la Părintele Cleopa, el le-a spus: „Niciodată să nu vă temeţi, dar nu de câţiva ofiţeri, nici de mii de ofiţeri, nici de milioane, nici de miliarde. Chiar dacă stau cu arma la ochi, cu glontul pe ţeavă si degetul pe trăgaci; nici o puşcă nu va lua foc, nici un glonte nu vă va nimeri, dacă sunteţi drepţi înaintea lui Dumnezeu”.
142.	O credincioasă a plecat de acasă cu mama sa, fără voia soţului ei, luând si maşina, pentru a merge la parastasul unei rude. întorcându-se acasă târziu, a trecut mai întâi pe la Părintele Cleopa, cerându-i să se roage pentru ea, ca să nu aibă probleme cu soţul când se va întoarce acasă. Cu calm, părintelei-a răspuns: „Mergeţi cu bine si fără teamă, căci atunci când veţi ajunge acasă, îl veţi găsi în genunchi, în fata icoanelor si nu vă va spune nimic niciodată”. într-adevăr, acasă ea si-a găsit soţul exact cum îi prevestise Părintele Cleopa.
Odată femeia 1-a întrebat pe bătrânul: „Părinte, de unde stiati tot ce se va întâmpla?” Iar părintele i-a răspuns scurt: „Rugăciunea te înaltă pe treptele ştiinţei. Cu cât te rogi mai mult, cu atât ştii mai mult si mai bine. Si nu te teme niciodată de nimeni si de nimic - doar roagă-te! Dumnezeu si Maica Lui te văd si te aud!”
143.	Un părinte 1-a întrebat pe bătrân ce va fi după plecarea sa la Domnul. Iar Părintele Cleopa a răspuns: „Vor fi friguri puternice si geruri grele”.
144.	Cu puţin înainte de plecarea Părintelui Cleopa la Domnul, au venit la el două creştine din comuna Poiana Teiului si au primit binecuvântare. Apoi, cerând cuvânt de folos, bătrânul le-a zis: „Eu mă duc la Domnul de-acum, dar pe voi vă aşteaptă vremuri grele!”
145.	Părintele Cleopa îşi ştia dinainte sfârşitul pe care-1aştepta si spunea despre el în pilde. Odată a spus: „Măi, ce cruce mare si frumoasă o să am la cap”. Chiar în zilele dinaintea morţii Părintelui Cleopa, a fost terminată troiţa, care se află în mijlocul cimitirului mănăstirii. La picioarele ei se găseşte acum mormântul părintelui. Altădată, deşi troiţa nu era începută, părintele spunea ce va fi scris pe troiţă. Dar nimeni nu ştia pe atunci despre ce vorbeşte.
146.	Spunea un ucenic despre Părintele Cleopa: „Multe sunt de spus despre Preacuviosul Părintele nostru Cleopa. Darcel mai mare lucru este că sfinţia sa îl avea în inimă pe Dumnezeu! Trăia în Dumnezeu si Dumnezeu în el!”
147.	înainte de moartea Părintelui Cleopa un frate a găsit în livada mănăstirii un măr care avea fructe cu un gust deosebit. De aceea el le numea: „merele din grădina raiului”. Voia să ducă câteva si Părintelui Cleopa, dar îi era ruşine. însă părintele i-a cunoscut gândurile si i-a spus: „Du-te si adămi acum, căci la anul nu-mi vei mai putea aduce”.
148.	La 3 noiembrie 1998, Părintele Cleopa spunea ucenicilor săi:
- Zilele mele sunt numărate pe degete! în curând o să-mi faceţi veşnica pomenire! Vă rog să mă pomeniţi la rugăciuni!
149.	Ucenicul Părintelui Cleopa povesteşte si acestea:” Joi noaptea spre vineri si vineri noaptea spre sâmbătă, cu vreo câteva zile înainte de a se duce la Domnul, am dormit la sfinţia sa în chilie. Atunci m-am minunat de nevoinţa lui. Toată noaptea nu a dormit, ci se străduia să citească rugăciuni si nu putea, căci era foarte obosit si neputincios. Cu mintea se ruga si mâna îi mergea pe metanie, dar ochii nu putea să-i tină deschişi ca să citească de pe carte. Se culca puţin, apoi iar se scula si aşa se nevoia să se roage!”
150.	Mulţi creştini ne scriu după plecarea la Domnul a Părintelui Cleopa si ne spun că simt ajutorul rugăciunilor lui. O creştină spunea că o rudenie de-a ei, fiind foarte bolnavă, se deznădăjduia. Dar zicând: „Părinte Cleopa, ajută-mi ...” a fost cuprinsă de o asemenea pace si bucurie, încât nu mai dorea nici sănătate, nici nimic altceva, ci îşi ducea cu bucurie crucea ei.
151.	O creştină din Constanta a venit la Sihăstria cu o lună înainte de a pleca la Domnul Părintele Cleopa. Era apropiată sfinţiei sale. Ea ne spunea mai târziu următoarele: ”Am venit la chilia Părintelui Cleopa, la 29 octombrie 1998, să-i cer cuvânt de folos si mi-a spus: „Soră, când mai vii la Sihăstria, să vii acolo sus la crucea din cimitir si să-mi spui tot ce ai de spus si, dacă îngăduie Dumnezeu, eu te aud si te ajut”„.
152.	Ucenicul de chilie al bătrânului mărturiseşte: ”Mulţi, aducându-si aminte de Părintele Cleopa, dobândesc curaj si râvnă pentru a merge pe calea Domnului.
Pace, bucurie si duh de sfinţenie simt mulţi din cei care intră în chilia sfinţiei sale, chiar si mireni. Aceasta se simţea si când chilia a fost goală, fără nici o icoană si fără nimic. Până nu demult, părintele împărţea cuvinte, iar acum împarte duh în inimile credincioşilor”.
152. O credincioasă apropiată Părintelui Cleopa, a venit de Sfintele Paşti la Sihăstria, dar n-a mai trecut pe la chilia părintelui, gândindu-se că nu mai are rost să treacă pe acolo, de vreme ce a murit. Dar pe când se odihnea la arhondaric, înainte de slujba învierii, a avut un vis. Se afla în fata chiliei Părintelui Cleopa, gândindu-se că el a murit si deodată părintele a apărut în pragul uşii si i-a zis:
-	Hai înăuntru, de ce nu intri?
-	Dar nu sunteţi mort, părinte? a întrebat ea.
-	Tu nu vezi că sunt viu? a spus părintele.
A doua zi, de înviere, femeia a mers la chilia Părintelui Cleopa si s-a închinat la Sfintele Icoane, crezând cu putere că el este viu si se roagă pentru toţi care îi cer ajutorul.
***
Multă lume se închină în chilia si la mormântul Părintelui Cleopa, si iau pământ si flori de binecuvântare, spunând că simt ajutor prin rugăciunile sfinţiei sale.
Gândindu-ne la mărturiile cuprinse în această carte si la multe altele care nu s-au mai scris aici, suntem încredinţaţi că Bunul Dumnezeu 1-a aşezat în ceata cuvioşilor părinţi. Pentru aceea, îndrăznim să ne rugăm si noi la chilia si mormântul său, zicând:
Preacuvioase Părinte Cleopa, de ai câştigat har si milă înaintea lui Hristos Dumnezeu, roagă-te si pentru noi, păcătoşii fiii tăi!